ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/4120/24
провадження № 51-3999км25
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024041630000095, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Волгограду РФ, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 01 березня 2013 року вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за ч.1  ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч.1 ст. 70 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, звільненого 11 червня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію»;
- 05 липня 2022 року вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; на підставі статей 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
- 05 липня 2023 року вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України.
Історія кримінального провадження
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставіст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання за правилами ст. 72 вказаного Кодексу покарання за цим вироком та невідбутих частин покарань, призначених вироками Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року і Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Апеляційний суд ухвалою від 23 липня 2025 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінив: виключив з вироку рішення про застосування положень ст. 71 КК України, постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. У решті вирок залишено без змін.
Прокурор звернувся в суд касаційної інстанції зі скаргою, в якій поставив питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 71 КК України) і у зв`язку з цим невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ОСОБА_7 у невстановлений час, але не пізніше 04 березня 2024 року, перебуваючи у невстановленому місці, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропних речовин, з метою збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою отримання прибутку від збуту психотропних речовин особам серед наркозалежних, у невстановлений спосіб придбав у невстановленої особи психотропну речовину - метамфетамін, кристалічну речовину бежевого кольору масою 0,0866 г, обіг якої обмежено, перемістив її до місця свого мешкання на АДРЕСА_1 , сховав і зберігав до 04 березня 2024 року з метою збуту.
04 березня 2024 року в період з 14:39 до 16:25 ОСОБА_7 , біля будинку № 6 на вул. Бєляєва у м. Дніпрі збув за грошові кошти в розмірі 400 гривень особі під вигаданими анкетними даними - ОСОБА_8 один сліп-пакет із кристалічною речовиною, яка є психотропною речовиною, - метамфетаміном, загальною вагою 0,0866 г.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на допущене апеляційним судом істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу цього суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотивує свою касаційну скаргу тим, що апеляційний суд безпідставно виключив з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за ст. 71 КК України. Вважає, що звільнення засудженого від покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року у зв`язку з втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння,не давало суду апеляційної інстанції підстав для зміни визначеного кримінальним законом порядку призначення обвинуваченому покарання за сукупністю вироків, оскільки таке звільнення від покарання не виключало факту вчинення засудженим кримінального правопорушення на момент наявності у нього невідбутого покарання (у період іспитового строку) також і за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року, який виконувався окремо.
Крім того, у мотивувальній частині ухвали викладені висновки про необхідність виключення посилання на застосування ст. 71 КК України лише за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року, при цьому відсутня мотивація про виключення в частині призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року. Вказане, за твердженнями прокурора, є порушенням вимог ст. 419 КПК України.
Також необґрунтоване виключення апеляційним судом ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, на думку прокурора, порушує загальні засади призначення покарання, встановлені КК України, не відповідає принципу законності та призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Заперечень на касаційну скаргу до Суду не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав подану касаційну скаргу, а захисник заперечував щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді
Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 307 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Мотиви Суду
Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про безпідставне виключення апеляційним судом з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за ст. 71 КК України з огляду на таке.
Як визначено у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Так, згідно з ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
У висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яку викладено у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21), зазначено, що для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:
- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком;
- друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.
Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.
Цих вимог закону апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду, не дотримався, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у виді незастосування закону, який підлягав застосуванню, а саме положень ст. 71 КК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі статей 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і також він же засуджений вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі статей 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
На час розгляду кримінального провадження судом першої інстанцій зазначені вироки виконувалися окремо і ОСОБА_7 не був звільнений від відбування призначених покарань.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України (04 березня 2024 року) засуджений вчинив у період іспитового строку після постановлення вироків Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року та Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року, тобто до повного відбуття покарання за ними.
Тому відповідно до ст. 71 КК України йому було призначено покарання за сукупністю вироків шляхом часткового складання за правилами ст. 72 КК України за цим вироком та невідбутих частин покарань, призначених указаними вище вироками районних судів від 05 липня 2022 року та від 05 липня 2023 року.
Надалі після ухвалення вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року ухвалою цього ж суду від 24 жовтня 2024 року ОСОБА_7 було звільнено від покарання, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року, у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке він був засуджений.
У листопаді 2024 року засуджений подав апеляційну скаргу з доповненнями на вирок районного суду, в якому, крім іншого, вказав, що районний суд помилково призначив йому покарання за сукупністю вироків, оскільки його діяння за вироком від 05 липня 2023 року не є кримінально караним внаслідок декриміналізації.
Суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення апеляційної скарги засудженого та визнавши слушними його доводи щодо відсутності підстав для призначення покарання за сукупністю вироків, послався лише на наявність вказаної вище ухвали від 24 жовтня 2024 року.
При цьому апеляційний суд залишив поза увагою, що кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України ОСОБА_7 вчинив у період іспитового строку після постановлення як вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року, так і вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року. Ці вироки виконувалися окремо, і за кожним з них ОСОБА_7 перебував на обліку в Амур-Нижньодніпровському районному відділі філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області. 
Від призначеного за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року покарання ОСОБА_7 звільнений не був, дані щодо зняття органом пробації з обліку за цим вироком у матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, на момент апеляційного розгляду звільнення ОСОБА_7 від покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року не давало суду апеляційної інстанції підстав для зміни визначеного кримінальним законом порядку призначення обвинуваченому покарання за сукупністю вироків, оскільки звільнення від цього покарання не виключало факту вчинення засудженим кримінального правопорушення на момент наявності у нього невідбутого покарання (у період іспитового строку) також і за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року.
Отже, вирок суду першої інстанції підлягав зміні лише в частині виключення з нього посилання на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року, тобто в апеляційного суду не було підстав для виключення застосування в цілому ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання.
За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами прокурора та вважає, що в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував свого рішення (ст. 419 КПК України), та, виключаючи з резолютивної частини вироку місцевого суду посилання на призначення ОСОБА_7  остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (п. 1 ч.1 ст. 413 КПК), що призвело до м`якості призначеного покарання.
Разом з тим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 437 КПК України суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання.
Отже колегія суддів позбавлена можливості виправити вказані помилки апеляційного суду, а тому доходить висновку, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Під час нового апеляційного розгляду необхідно врахувати викладене вище, провести судовий розгляд відповідно до вимог КПК Україн , за наслідком якого ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 433 КПК України та беручи до уваги неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення у контексті даного кримінального провадження і не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 , з метою попередження ризику його переховування від суду, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів уважає за необхідне обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                ОСОБА_3