ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/19670/24 пров. № А/857/34606/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Ніколіна В.В.,
суддів – Гудима Л.Я., Матковської З.М. 
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року (суддя – Грень Н.М., м. Львів) у справі № 380/19670/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року, ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач 2), в якому просив: визнати протиправним рішення від 27.06.2024 року Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (20.06.2024р.) відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (20.06.2024р.) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним рішення від 27.06.2024 року Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (20.06.2024р.) відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення - 20.06.2024р. за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржило Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яке із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. 
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не передбачено встановлення підвищення до пенсії дітям, які народились на спецпоселенні, де знаходились разом з батьками. Відповідно до пункту 4.2 Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Після реєстрації заяви позивачки та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивачки та за результатами розгляду вказаної заяви прийнято оскаржуване рішення від 27.06.2024 про відмову у перерахунку пенсії. Враховуючи вищевикладене, відповідальним за прийняття оскаржуваного рішення є Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, а тому вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській здійснити нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (20.06.2024р.) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» – немає правових підстав.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , 1952 року народження, перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спецпоселення батьків у м. Гремячинськ Пермської області.
Згідно з архівною довідкою №88 від 23.07.2024, виданою МВС України, Головним управлінням МВС у Львівській області, вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 21.10.1947 року із села Верхобуж Золочівського району Львівської області, за рішенням Особливої Наради при МДР СРСР від 27.01.1948 року, були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Пермську область, по політичних мотивах, як члени сім`ї учасника ОУН, звідки звільнені 19.02.1960 року.
Львівською обласною радою 23.01.2017 позивачці видано посвідчення №68/21-П, відповідно до якого позивач має право на пільги передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».
Позивачка звернулася до відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою від 20.06.2024 щодо проведення з 05.05.2018 перерахунку пенсії відповідно пункту "г" статті 77 Закону № 1788-XII.
Головне управління Пенсійного фонду в Київській області 27.06.2024 прийняло рішення №37885/03-16, яким відмовлено позивачці, оскільки пункт «г» статті 77 Закону «Про пенсійне забезпечення» не передбачено встановлення підвищення до пенсії дітям, які народились на спецпоселенні, де знаходились разом з батьками. Оскільки позивачкою не доведено факт примусового переселення та застосування до неї репресій, проводити перерахунок пенсії підстав немає.
Вважаючи таке рішення необґрунтованим, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.
Статтею 1 Закону №962-XII встановлено, що реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Відповідно до статті 3 Закону №962-XII реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Наведене свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.
Статтею 1-1 Закону №962-XII визначенні наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Положення цієї норми чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Відповідно до пункту 6 Прикінцевих положень Закону №1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Судом першої інстанції дійшов правильного висновку і з таким погоджується колегія суддів, що ОСОБА_6 є донькою реабілітованого ОСОБА_5 , що підтверджується архівною довідкою № 88 від 23.07.2024 інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області та свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , за актовим записом №1190 від 29.09.1952, що свідчить про те, що вона є членом сім`ї, яку було примусово переселено, має право на пільги, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», та свідчить про наявність у неї права на підвищення призначеної пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 травня 2024 року у справі № 500/5507/23.
Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем 1 не подано належних доказів на підтвердження правомірності своє поведінки, яка є предметом оскарження.
Ураховуючи встановлені судами обставини у даній справі, зокрема, що позивачка належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої по статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачка, як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII з 20.06.2024.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Даючи оцінку рішенню відповідача 1, яке зумовило звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що таке не відповідає визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям такого роду рішень у спірних правовідносинах, тому дії пенсійного органу щодо відмови у перерахунку та виплати позивачу підвищення до пенсії як члену сім`ї, яку було примусово переселено, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статі 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком є протиправними, тому перша позовна вимога підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування спірного рішення.
Щодо покликання скаржника на те, що відповідальним за прийняття оскаржуваного рішення є Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, а тому в Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області відсутні правові підстави вчиняти дії зобов`язального характеру, не заслуговує на увагу, оскільки позивачка перебуває на обліку у відповідача 2, а, відтак, цей пенсійний орган слід зобов`язати здійснити позивачу перерахунок та виплату підвищення до пенсії у розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 № 1788-XII як члену сім`ї, яку було примусово переселено, починаючи з 20.06.2024 (тобто з дати звернення), із врахуванням раніше виплачених сум.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 380/19670/24 – без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	З. М. Матковська