печерський районний суд міста києва

Справа № 757/9364/24-ц 
пр. 2-2532/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року 
Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Хайнацького Є.С.,
при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,
за участю:
представника позивача: ОСОБА_1 ,
представника відповідача-1: ОСОБА_2 ,
представника відповідача-2: ОСОБА_8,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач-1, ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі - відповідач-2, ОСОБА_5 ) про стягнення грошових коштів за договором позики.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.06.2021 року уклав із ОСОБА_4 нотаріальний договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти на певний строк, за закінченням якого зобов`язався повернути їх позикодавцю.
Відповідно до пункту 2.1. за цим договором позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 21 690 (двадцять одна тисяча шістсот дев`яносто) доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 592 245,45 (п`ятсот дев`яносто дві тисячі двісті сорок п`ять) гривень 45 копійок, відповідно до курсу обміну долару США до української гривні, встановленого Національним Банком України і діючого на день укладення договору, який дорівнює 27,3050 гривень за один долар США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно з пунктом 2.2 цей договір є безпроцентним, тобто позичальник не сплачує будь-які проценти на користь позикодавця за користування позикою та не надає інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами».
За змістом пункту 2.3 всі розрахунки за цим договором здійснюються у іноземній валюті - доларах США, у готівковій формі.
У пункті 3.3. визначено, що позика надається на строк до 23 червня 2022 року (включно).
Також, сторони у договорі передбачили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) сплатити штрафні санкції (пеню та штраф), компенсаційні виплати в порядку та розмірі, визначеними цим договором (підпункт 6.2.2. пункту 6.2); відшкодувати позикодавцю збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням позичальником будь-яких з його зобов`язань за цим договором (підпункт 6.2.3. пункту 6.2.).
Таким чином, на підставі договору позики позикодавець передав позичальнику 21 690,00 доларів США, що на дату їх передання становило еквівалент 592 245,45 гривень, а позичальник прийняв вказані кошти та зобов`язався повернути їх позикодавцю на умовах вказаного договору не пізніше 23.06.2022 року.
07.10.2021 року позичальник повернув позикодавця 923 долари США. Інші платежі, згідно графіку повернення коштів за пунктом 4.1. договору позики, позичальник не здійснив.
Таким чином, 23.06.2022 року позичальник, на порушення умов договору позики, не повернув позикодавцю суму позики, чим грубо порушив взяті на себе зобов`язання та права позикодавця.
Станом на дату подання даного позову (23.02.2024 року) неповернута частина позики становить 20 767,00 доларів США, тобто відповідач-1 лише частково виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення отриманих у позику коштів, повернувши 07.10.2021 року всього 923,00 долари США.
Тобто, неповернення ОСОБА_4 суми позики у встановлений договором позики строк порушує не лише вказане зобов`язання (як цивільно-правовий правочин), а й імперативні вимоги статей 530, 629, 1046 та 1049 ЦК України.
Окрім того, правові наслідки порушення зобов`язання регулює стаття 611 ЦК України.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, сплата неустойки.
За умовами пункту 9.3. договору позики, сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який вона нараховується, від суми неповернутої позики за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Пеня сплачується позикодавцем до повного виконання своїх зобов`язань за цим договором.
Окрім того, за умовами пункту 9.4. договору позики, сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), Позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики, а у разі прострочення повернення позики (всієї суми або її частини) на строк понад 15 календарних днів - додатково штраф у розмірі 20 % від неповерненої суми позики.
При нарахуванні неустойки позивач враховує вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за умовами якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Тому неустойку, за порушення позичальником умов договору позики в частині обов`язку ОСОБА_4 з повернення коштів у погоджений строк, нараховано по 23.02.2022 року.
Окрім того, станом на дату укладення договору позики - 23.06.2021 року, ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .
Вважає, що оскільки за спільними зобов`язаннями подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, останнє відповідає солідарно, просить стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором позики від 23.06.2021 року, яка включає:
суму позики у розмірі 20 767,00 доларів США;
пеню у розмірі 966,02 грн.;
штрафу у розмірі 276,65 доларів США та вирішити питання про розподіл судових витрат.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2024 року матеріали справи передано головуючому судді Батрин О.В. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.02.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики та призначено підготовче засідання у справі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2023 року справа передана для розгляду судді Хайнацькому Є.С. у зв`язку з перебуванням судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. на лікарняному.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 08.05.2024 року цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 05.08.2024 року.
23.05.2024 року від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що позивач не надав доказів того, що отримані відповідачем-1 за договором позики кошти були використані в інтересах сім`ї, а умовами самого договору призначення цієї позики не визначено.
05.08.2024 року від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання частково погоджується з позовними вимогами та просить позов задовольнити частково. Вказує, що відсутні правові підстави для стягнення штрафу та пені за період, який мав місце під час карантину, встановленого постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2024 року відкладено підготовче засідання на 05.11.2024 року.
28.10.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1 та відповідача-2, в якій останній просить задовольнити позов в повному обсязі.
04.11.2024 року від представника відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2024 року відкладено підготовче засідання на 17.02.2025 року.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному підготовче засідання, призначене на 17.02.2025 року, знято з розгляду та призначено на 02.04.2025 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2025 року відкладено підготовче засідання на 16.07.2025 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2025 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 01 жовтня 2025 року.
В судовому засіданні представник повивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві, просив їх урахувати та задовольнити вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача-1 частково погодився з позовними вимогами та просив позов задовольнити частково лише в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 20 767,00 дол. США.
Представник відповідача-2 заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог до відповідача-2.
Вислухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Суд установив, що 23.06.2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти на певний строк, за закінченням якого зобов`язався повернути їх позикодавцю.
Відповідно до пункту 2.1. за цим договором позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 21 690 (двадцять одна тисяча шістсот дев`яносто) доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 592 245,45 (п`ятсот дев`яносто дві тисячі двісті сорок п`ять) гривень 45 копійок, відповідно до курсу обміну долару США до української гривні, встановленого Національним Банком України і діючого на день укладення договору, який дорівнює 27,3050 гривень за один долар США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно з пунктом 2.2 цей договір є безпроцентним, тобто позичальник не сплачує будь-які проценти на користь позикодавця за користування позикою та не надає інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами».
За змістом пункту 2.3 всі розрахунки за цим договором здійснюються у іноземній валюті - доларах США, у готівковій формі.
У пункті 3.3. визначено, що позика надається на строк до 23 червня 2022 року (включно).
У підпункті 6.2.2. пункту 6.2. договору позики сторони визначили та погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) сплатити штрафні санкції (пеню та штраф), компенсаційні виплати в порядку та розмірі, визначеними цим договором.
У разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який вона нараховується, від суми неповернутої позики за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Пеня сплачується позикодавцем до повного виконання своїх зобов`язань за цим договором (пункт 9.3.).
У пункті 9.4 сторони встановили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики, а у разі прострочення повернення позики (всієї суми або її частини ) на строк понад 15 календарних днів - додатково штраф у розмірі 20 % від неповерненої суми позики».
За умовами пункту 4.1. договору позики ОСОБА_4 зобов`язаний був повернути суму позики частками до 23 червня 2022 року за графіком:
до 23.09.2021 року - 922,50 долари США;
до 23.12.2021 року - 922,50 долари США;
до 23.03.2022 року - 922,50 долари США;
до 23.06.2022 року - 18 922,50 долари США.
07.10.2021 року позичальник повернув позикодавця 923 долари США. Інші платежі, згідно графіку повернення коштів за пунктом 4.1. договору позики, позичальник не здійснив. Неповернута частина позики становить 20 767,00 доларів США.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (див.: постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21)).
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 367/7135/16-ц, від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 31 січня 2019 року в справі № 295/11438/16-ц, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 604/1038/16, від 25 лютого 2020 року в справі № 756/12238/16-ц, від 04 березня 2020 року в справі № 632/2209/16, від 29 квітня 2020 року в справі № 759/5787/18, від 08 жовтня 2020 року в справі № 194/1126/18, від 11 червня 2021 року в справі № 753/11670/17, від 14 липня 2021 року в справі № 750/2316/19, від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20, від 16 листопада 2022 року в справі № 301/2052/18.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19).
У розглядуваній справі суд установив, що спірні правовідносини виникли з договору позики, який 23.06.2021 року було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Так, на підставі договору позики від 23.06.2021 року позикодавець ОСОБА_3 передав позичальнику ОСОБА_4 21 690,00 доларів США, що на дату їх передання становило еквівалент 592 245,45 гривень, а позичальник прийняв вказані кошти та зобов`язався повернути їх позикодавцю на умовах вказаного договору не пізніше 23.06.2022 року.
07.10.2021 року позичальник повернув позикодавця 923 долари США. Інші суму позики позичальник не повернув, чим порушив умови виконання укладеного між сторонами договору. Неповернута частина позики становить 20 767,00 доларів США, тобто відповідач-1 лише частково виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення отриманих у позику коштів, повернувши 07.10.2021 року лише 923,00 долари США.
Вказані обставини сторони не заперечували.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 20 767,00 доларів США, що становить гривневий еквівалент 854 354,00 грн. 
Окрім того, позивач просив про стягнення пені у розмірі 966,02 грн. за період із 24.09.2021 року до 07.10.2021 року та штрафу у розмірі 276,65 доларів США за період із 24.12.2021 року до 23.02.2022 року.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.
У підпункті 6.2.2. пункту 6.2. договору позики сторони визначили та погодили , що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) сплатити штрафні санкції (пеню та штраф), компенсаційні виплати в порядку та розмірі, визначеними цим договором.
У разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який вона нараховується, від суми неповернутої позики за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Пеня сплачується позикодавцем до повного виконання своїх зобов`язань за цим договором (пункт 9.3.).
У пункті 9.4 сторони встановили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики, а у разі прострочення повернення позики (всієї суми або її частини ) на строк понад 15 календарних днів - додатково штраф у розмірі 20 % від неповерненої суми позики».
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».
Отже, Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
У подальшому відповідними постановами Кабінету Міністрів України встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 неодноразово пролонгувалися і лише 27 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Враховуючи зазначене, а також усталену практику Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені та штрафу за час прострочення повернення позики з 24 вересня 2021 року до 23 лютого 2022 року, тобто, за період який мав місце під час карантину, встановленого постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19.
Окрім того, у позові ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_4 не виконав зобов`язання за договором позики від 23.06.2021 року щодо повернення грошових коштів, а оскільки грошові кошти було отримано під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, позивач вважає, що останні мають бути солідарними боржниками.
Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня
2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд враховує, що перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.
Матеріали справи не містять доказів, що могли б підтвердити використання грошових коштів в інтересах сім`ї.
Окрім того, відповідач-1 у відзиві та під час розгляду справи вказував, що є ФОПом із 2015 року та саме для розвитку свого бізнесу брав у борг кошти за договором позики від 21.06.2021 року, отримані ним кошти не були спрямовані на придбання будь-якого рухомого чи нерухомого майна, витрачені виключно на оренду офісу та відрядження й зарплати працівникам, про що надав суду відповідні платіжні документи.
Під час розгляду справи позивач не надав достатніх доказів, які б могли свідчити про використання отриманих ОСОБА_4 у позику грошових коштів для задоволення потреб сім`ї.
На підставі наданих сторонами доказів та встановлених вище обставин у справі суд доходить висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_5 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_4 договором позики, оскільки факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї та саме у цій справі є недоведеним.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. 
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У порядку статті 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 8 543,54 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 202, 207, 526, 527, 530, 540, 541, 610, 611, 626, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, статтями 60, 61 Сімейного кодексу України, 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 23 червня 2021 року в розмірі в розмірі 20 767,00 доларів США, що становить гривневий еквівалент 854 354 (вісімсот п`ятдесят чотири тисячі триста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 543 (вісім тисяч п`ятсот сорок три) грн. 60 коп.
Позивач - ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач-1 - ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач-2 - ОСОБА_5 : АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справу, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне судове рішення складено та підписано 13.10.2025 року.

Суддя Євген ХАЙНАЦЬКИЙ