Справа № 591/11004/25 
Номер провадження 22-ц/816/1482/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Замченко А.О. (суддя-доповідач),
суддів – Сидоренко А.П., Сізова Д.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 грудня 2025 року в складі судді Зері Ю.О., ухвалене в м. Суми,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
26.09.2025 ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що 14.04.2021 між ТОВ «Мілоан» і відповідачем укладено договір про споживчий кредит №4165681, на підставі якого відповідач отримав 6700 грн зі сплатою процентів за користування кредитними коштами та комісії. Останній належним чином взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 20303 грн 18 коп., з яких: 5990 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13797 грн 28 коп. - заборгованість за відсотками, 515 грн 90 коп. - заборгованість за комісією.
13.09.2021 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №07Т, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором від 14.04.2021 №4165681.
Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про споживчий кредит від 14.04.2021 №4165681 у розмірі 20303 грн 18 коп., а також судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.12.2025 відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Романенко М.Н. в інтересах позивача ТОВ «Діджи Фінанс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір про споживчий кредит було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладення між ним і первісним кредитором такого правочину в електронній формі. Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені в ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.
ТОВ «Мілоан» на виконання умов договору перерахувало відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 у сумі 6700 грн, що підтверджується платіжним доручення. Таким чином ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало належним чином, надавши позичальнику в користування кредитні кошти, а останній порушив умови кредитного договору, допустив прострочення платежів щодо повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами.
Зазначає, що суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо всебічного та повного з`ясування обставин справи, ухилився від розгляду спору по суті, що спричинило ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яким безпідставно було відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2021 між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №4165681, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти в розмірі 6700 грн строком на 30 днів з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 14.05.2021 (а. с. 13 – 16).
Відповідно до п. 1.5.1, 1.5.2, 1.6, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1.1, 2.3.1.2 вказаного договору комісія за надання кредиту становить 515 грн 90 коп., та нараховується за ставкою 7,7% від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом становлять 1768 грн 80 коп. і нараховуються за ставкою 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.
Проценти нараховуються за стандартною (базовою) процентною ставкою, що визначена п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, вставлену в п. 1.6 договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно з п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватися за базовою ставкою згідно з п. 1.6 договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгації) нарахування процентів за користування кредитом припиняється.
Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг). Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т. ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою, визначеною п. 1.5.2 договору.
Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб визначений цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо в позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 договору.
Відповідно до п. 2.4.1 договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну кредитування, а у випадку пролонгації – не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування.
Згідно з п. 3.2.6 кредитного договору кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким чином відчужувати, а також передавати в заставу чи делегувати (доручати здійснення) свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб у будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника.
У графі позичальник роздруківки вказаного договору, графіку платежів (додаток №1 до договору), паспорті споживчого кредиту (додаток №2 до договору) клієнтом вказаний ОСОБА_1 (а. с. 16 зв., 17, 18).
Згідно з копією платіжного доручення 14.04.2021 ТОВ «Мілоан» перерахувало на картку №444111хххххх905 6700 грн на ім`я одержувача ОСОБА_1 (а. с. 28).
13.09.2021 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №07Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило за плату, а ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло належні первісному кредиторові права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги (а. с. 18 зв. – 21).
Відповідно до п. 4.1 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання цього договору.
13.09.2021 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» підписано акт приймання-передачі реєстру прав вимог за договором факторингу від 13.09.2021 №07Т (а. с. 24 зв.).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ ФК «Елаєнс» є установою, яка може здійснювати платіжні операції та кредитний рахунок №444111ХХХХХХ905 належить відповідачеві.
Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони не відповідають матеріалами справи та вимогами закону.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ – документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/3105/21 зроблено висновок, що використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (ст. 14, 18, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).
Висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора зроблено також і в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №623/2936/19.
У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2021 у своєму особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту, тим самим висловив бажання укласти кредитний договір на запропонованих умовах. Для підписання договору в електронній формі ТОВ «Мілоан» направило електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор.
На підтвердження вказаного факту позивач надав копію договору про споживчий кредит від 14.04.2021 №4165681, з якого вбачається, що договір був підписаний ОСОБА_1 із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а. с. 13 - 16 зв.).
Враховуючи, що без отримання SMS-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між товариством і відповідачем не був би укладений, апеляційний суд доходить висновку, що кредитний договір в електронній формі був укладений відповідачем згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Він вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. До таких висновків у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 14.06.2022 у справі №757/40395/20.
Крім того, згідно з деталізованим розрахунком за договором про споживчий кредит від 14.04.2021 №4165681 ОСОБА_1 здійснював сплату грошових коштів за цим договором на користь первісного кредитора ТОВ «Мілоан», зокрема, у рахунок погашення тіла кредиту: 15.05.2021 – 201 грн, 18.05.2021 – 324 грн, 24.06.2021 – 185 грн (а. с. 11-12).
Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №526/405/13 тривале невчинення будь-яких дій, спрямованих на розірвання кредитного договору або визнання його недійсним, а також користування кредитними коштами та здійснення відповідачем платежів у рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, свідчать про визнання такого кредитного договору укладеним.
Таким чином, на думку колегії суддів, позивачем доведено факт укладання кредитного договору. Подані позивачем докази в їх сукупності є достатніми та переконливими для встановлення наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин за договором про споживчий кредит від 14.04.2021 №4165681.
Щодо висновків суду першої інстанції про неможливість визнання платіжного доручення належним доказом перерахування грошових коштів, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з п. 2.1 договору про споживчий кредит від 14.04.2021 №4165681 кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» перерахувало відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 у сумі 6700 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 14.04.2021 №43830961, яке є первинним банківським документом (а. с. 28).
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у редакції, чинній на дату укладення договору та здійснення платежу) ініціювання переказу коштів здійснюється з використанням таких видів розрахункових документів: платіжного доручення, платіжної вимоги-доручення, розрахункового чека, платіжної вимоги та меморіального ордера.
Згідно з п. 22.4 зазначеного Закону в разі використання розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним: для платника – з дати надходження розрахункового документа до банку платника для виконання; для банку платника – з дати списання грошових коштів з рахунка платника та їх зарахування на рахунок отримувача у разі обслуговування сторін в одному банку, або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника у разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Таким чином, платіжне доручення від 14.04.2021 №43830961 є первинним банківським документом, яке підтверджує перерахування кредитних коштів позивачем та їх отримання відповідачем. Відповідно ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) належним чином виконало свої зобов`язання за договором про споживчий кредит від 14.04.2021№4165681, надавши позичальнику в користування кредитні кошти.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про споживчий кредит від 14.04.2021 №4165681 у розмірі 20303 грн 18 коп., з яких: 5990 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13797 грн 28 коп. - заборгованість за відсотками, 515 грн 90 коп. - заборгованість за комісією.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла такого висновку.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2000 грн понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та 1000 грн в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
З огляду на викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» слід стягнути 6056 грн судового збору, сплачено за подачу позовної заяви та апеляційної скарги (2422 грн 40 коп. + 3633 грн 60 коп.) та 3000 грн витрат за правничу допомогу, а всього 9056 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 20303 (двадцять тисяч триста три) грн 18 коп. заборгованості за договором про споживчий кредит від 14 квітня 2021 року №4165681, 9056 (дев`ять тисяч п`ятдесят шість) грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 29 січня 2026 року.

Головуючий – Анна ЗАМЧЕНКО
Судді: Алла СИДОРЕНКО 
Дмитро СІЗОВ