Справа № 643/379/26
Провадження № 2/643/3402/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.02.2026   м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Броницької М.В.,
за участю секретаря судового засідання Борисенко Я.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
встановив:
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до  ОСОБА_2 , у якій просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 31.07.2010 Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 217; залишити без змін прізвище після розірвання шлюбу; стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення в суд і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилася дочка ОСОБА_3 (актовий запис № 04 від 05.01.2011), яка проживає та зареєстрована за адресою місця проживання матері: АДРЕСА_1 ), що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 06.01.2026. 
Причиною розпаду сім`ї стало вичерпання взаємного терпіння, розуміння та взаємоповаги, різниця в характерах, звичках, смаках та поглядах на життя. Відтак подальше спільне проживання стало неможливим.
Остаточно шлюбно-сімейні відносини між нею та відповідачем припинені в травні 2014 року. З цього часу сторони проживають окремо, ведуть окреме господарство, кожен має свій бюджет. Відтак шлюб існує лише формально.
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 14.01.2026 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено дату та час судового розгляду, в судове засідання викликано учасників справи.
19.01.2026 через канцелярію суду позивач уточнила подану нею позовну заяву, зазначивши коректне написання прізвища сторін - « ОСОБА_4 » замість помилково поданого « ОСОБА_5 ».
В судовому засіданні позивач виступила з промовою, в якій підтримала заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.
В судовому засіданні відповідач виступив з промовою, в якій пояснив, що не заперечує проти задоволення позову.
Заслухавши, учасників справи, оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на характер сімейних правовідносин між сторонами, врегламентованих відповідними цивільно-правовими нормами, які підлягають застосуванню.
Судом встановлено, що 31.07.2010 Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиціїбуло зареєстровано шлюб між сторонами, актовий запис № 217, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 31.07.2010 (а.с. 4).
За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася дочка - ОСОБА_3 , актовий запис про народження № 04, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 05.01.2011 (а.с. 5).
Судом встановлено, що впродовж року сімейне життя сторін поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожна з сторін має різні погляди на шлюб, сім`ю, у зв`язку з чим з травня 2014 шлюбні стосунки були фактично припинені. Майнових спорів між сторонами немає, шлюб розривають вперше, від шлюбу у сторін є одна неповнолітня дитина. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, суперечить інтересам сторін, спільне господарство сторонами не ведеться, сторони спільного сімейного бюджету не ведуть, шлюб носить формальний характер, сім`я фактично припинила існування, примирення неможливе.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
У семантичному аспекті шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Рівноправність кожного з подружжя закріплена у ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, к ожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. 
Положеннями ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України унормовано, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.
Відповідно до частини другої ст. 104 СК України однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання.
Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення.
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Положеннями ст. 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
З аналізу ст. 111 СК України вбачається, що заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. 
Суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців, як це визначено ч. 7 ст. 240 ЦПК України. Проте надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.01.2020 у справі № 200/952/18, від 10.06.2020 у справі № 643/5316/18.
Таким чином, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вирішуючи вказаний спір, суд, крім наведеного вище, виходить з того, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження у зареєстрованому шлюбі та у подружніх відносинах.
Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, у сторін відсутні спільні інтереси та присутні різні погляди на життя, має місце втрата почуття любові та поваги один до одного, спільне господарство сторони не ведуть, мають окремі бюджети, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливе і суперечить інтересам сторін.
Підсумовуючи вищевикладене, беручи до увагу позицію відповідача, який не заперечує проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Подальше перебування позивача у шлюбі з відповідачем порушує їх вільне волевиявлення припинити цей шлюб, що не узгоджується із вимогами сімейного законодавства.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував, обставини, викладені у позовній заяві, не спростовував, то відповідно відмова у розірванні шлюбу за своєю суттю буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що не відповідає нормативному визначенню змісту шлюбних відносин та є неприпустимим у демократичному суспільстві.
Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, позицію відповідача, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі подружжя, і після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню - шлюб між сторонами підлягає розірванню.
Нормою ст. 113 СК України закріплено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. 
Відтак позивач має невід`ємне право без окремого висновку суду після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем « ОСОБА_4 ». 
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що за час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася дочка - ОСОБА_3 , актовий запис про народження № 04, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 05.01.2011 (а.с. 5).
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 06.01.2026, дочка сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).
У судовому засіданні відповідач факт спільного проживання його неповнолітньої дитини з матір`ю не спростовував.
Доказів про доходи сторін суду не надано. Водночас в позовній заяві позивач зазначила, що відповідач працює фельдшером в Державній установі «Диканівська виправна колонія № 12».
Відповідно до норми статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно норми статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Конвенція ООН про права дитини (прийнята й відкрита для підписання, ратифікації та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, набула чинності для України з 27.09.1991), визначає пріоритет у суспільстві інтересів дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 6 Конвенції містить принцип щодо необхідності забезпечення у максимально можливій мірі виживання та здорового розвитку дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
При визначенні розміру аліментів судом враховані обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України.
Відповідачем не надано жодних відомостей щодо незадовільного стану його здоров`я, наявності хронічних захворювань, інвалідності, наявності у нього інших дітей, непрацездатних батьків, інших обставин, що могли би вплинути на розмір аліментів, що підлягають стягненню на утримання неповнолітньої дочки. В судовому засіданні позивач проти задоволення позову не заперечував.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.183 СК України, частка заробітку(доходу) матері, батька ,яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
При вирішенні питання про стягнення аліментів, суд відповідно до ч.1 ст. 182 СК України має враховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності та враховуючи те, що позивач позов підтримує, а відповідач проти позову не заперечував, при цьому відсутні дані стосовно незадовільного стану здоров`я відповідача чи знаходження на його утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, яких він зобов`язаний утримувати, суд вважає, що позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, та стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 12.01.2026 і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, в силу ст.430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки суд задоволив позовну вимогу про стягнення аліментів, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Держави в розмірі 1 331,20 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 78, 81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 268, 274, 277, 354-355 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов задоволити.
Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  31.07.2010 Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 217 - розірвати.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліменти на утримання доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 12.01.2026 і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 .
Повне рішення складено 03.02.2026.

Суддя М.В. Броницька