ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

20 січня 2026 року	Справа №160/32296/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якому позивач просить:
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), щодо не нарахування і не виплати мені середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.05.2025 року по 14.10.2025 року включно.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 05.05.2025 року по 14.10.2025 року включно в розмірі 19644,20 грн. (дев`ятнадцять тисяч шістсот сорок чотири гривні двадцять копійок).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.05.2025 року на підставі Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач) № 129 його було звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» (на підставі висновку військово-лікарської комісії). Після звернення до суду з позовом щодо неналежного розміру грошового забезпечення, належного при звільненні, відповідачем було внесено зміни до наказу № 129 від 05.05.2025 року, наказом № 261 від 11.09.2025 року. На виконання наказу № 261 від 11.09.2025 року Відповідачем 14.10.2025 було здійснено доплату належного при звільненні грошового забезпечення в сумі 13499,62 грн. Оскільки момент звільнення Відповідач не провів повного фактичного розрахунку, позивач уважає, що має право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні для відновлення своїх порушених прав, виходячи з наступного.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Цією ж ухвалою суд надав строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що позивач про своє порушене право дізнався у червні 2025 року, а тому пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, зазначили, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває інша адміністративна справа позивача № 160/22601/25 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу за період з 14.09.2024 року по 05.05.2025 року в повному обсязі сум грошового забезпечення, а відтак на день подання цього відзиву, між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 існує спір, з приводу розміру належних звільненому з військової служби позивачу сум грошових виплат. 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
05.05.2025 року на підставі Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач) № 129 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу».
Не погодившись із нарахованими сумами грошового забезпечення за період з 14.09.2024 року по 05.05.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до суду до Військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року відкрито провадження у справі № 160/22601/25 та станом на час розгляду справи рішення у справі судом не прийнято. 
Наказом № 261 від 11.09.2025 року було внесено зміни до підпунктів 10.1 пункту 10 наказу комндира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 129 від 05 травня 2025 року.
Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що позивачу 14.10.2025 було здійснено доплату належного при звільненні грошового забезпечення в сумі 13499,62 грн (а.с.10).
Оскільки відповідач здійснив розрахунок із позивачем при звільненні, виплативши йому належні суми лише 14.10.2025 року, позивач вважаючи, що має право на середній заробіток у зв`язку з затримкою повного розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII(далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 4статті 2 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25 березня 1992 року №2232-XII(далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі-Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XIIзакінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні. 
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства стосовно військовослужбовців не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів зазначає про застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини 1статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до частини 1статті 116 КЗпП України(у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції з 19.07.2022 року) У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Розбір змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується в разі невиплати всіх сум, що належать працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо) та за період з моменту звільнення до їх повної виплати.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Так, судом встановлено, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 160/22601/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, щодо не нарахування та не виплати позивачу за період з 14.09.2024 року по 05.05.2025 року грошового забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, надбавок, одноразової грошової допомоги при звільненні визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ЗУ «Про державний бюджет на 2024 рік» станом на 01.01.2024 року, встановленого ЗУ «Про державний бюджет на 2025 рік» станом на 01.01.2025 року, та на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 Постанови КМУ від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого Постановою КМУ № 44 від 15.01.2004. 
Отже, сума зазначена позивачем та виплачена йому на підставі внесених змін до наказу є лише складовою виплат, що належать йому від відповідача, оскільки відповідно до ухвали ДОАС від 05.09.2025 року у справі № 160/22601/25 позивається до суду і щодо виплати інших сум грошового забезпечення відповідача, тому враховуючи зазначені висновки Верховного Суду беззаперечно впливає на розмір суми середнього заробітку.
Таким чином, позивач звертаючись до суду з цим позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 05.05.2025 року по 14.10.2025 року в розмірі 19644,20 грн, а не «всіх сум, що належать йому» від відповідача, що позивачем не заперечується.
У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено «строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».
Як з`ясовано судом, остаточний розрахунок по належним позивачу при звільненні сумам ще не відбувся, оскільки в провадженні суду перебуває справа № 160/22601/25 щодо нарахування та виплати інших належних йому при звільненні сум грошового забезпечення.
Отже, оскільки позивачу на час зверненні до суду з цим позовом, а саме 11 листопада 2025 року відповідачем не було здійснено виплату всіх належних йому при звільненні сум, оскільки позивачем було подано позов щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні порушено не було, а звернення до суду з цим позовом є передчасними та підстави для його задоволення відсутні.
Аналогічні висновки викладенні у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2025 року у справі № 160/24219/24.
Суд зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом після остаточного розрахунку з ним Військовою частиною. 
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, Дніпропетровський окружний адміністративний суд, за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, а судові витрати не підлягають розподілу.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 90, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев