ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 грудня 2025 року 
м. Київ 

справа № 619/5633/23
провадження № 61-10650св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, Державна казначейська служба України, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Маміної О. В., Яцини В. Б., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та, уточнивши в подальшому позовні вимоги, просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 2 105 150,00 грн компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо нього.
Позовна заява мотивована тим, що в 2018 році він подав заяву до Національної поліції України про надання йому дозволу на зброю, на яку отримав відмову з тих підстав, що відносно нього в системі автоматизованого обліку Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України міститься інформація про притягнення його до кримінальної відповідальності.
Після багаторазових звернень до різних інстанцій з`ясував, що за даними Міністерства внутрішніх справ України він є особою, яка з 1996 року притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 170 КК України (кримінальні справи №№ 63960373, 63960374 від 16 квітня 1996 року). Справу направлено до суду 30 січня 2001 року. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до Міністерства внутрішніх справ України не надходили. 
Позивач стверджував, що він ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, відносно нього не порушувались кримінальні справи та не направлялись до суду.
Вказував, що у 2019 році він звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 520/13188/19 його вимоги були задоволені. Суд:
визнав дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_1 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; № 63960374 від 16 квітня 1996 року. Справу направлено до суду 30 січня 2001 року. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до Міністерства внутрішніх справ України не надходили» протиправними; 
зобов`язав Міністерство внутрішніх справ України виключити з персонально - довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України вказані відомості щодо нього. 
Зазначена постанова суду набрала законної сили та є чинною.
Станом на 26 квітня 2021 року згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України серії 11А № 2253308 «За обліками Міністерства внутрішніх справ України громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дергачі Харківської області на території України до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває».
Зазначив, що наявність в єдиній інформаційній системі Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо притягнення його до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 170 КК України, та щодо направлення справи до суду, які не відповідали дійсності, завдали йому моральної шкоди.
Вказав, що він, маючи дві вищі освіти, не мав тривалий час можливості влаштуватися на роботу за фахом, оскільки після проведення необхідних перевірок йому відмовляли в прийнятті на роботу без пояснення причин. Він змушений був знаходитися на обліку в центрі зайнятості, що було для нього принизливим. Як результат він не зміг себе реалізувати і не мав можливості забезпечувати матеріально себе та свою родину на протязі багатьох років через внесення щодо нього неправдивих даних. Ці обставини спричинили йому душевні страждання, стрес, депресію та невіру в себе.
За вказаних обставин вважав, що має підстави вимагати з держави Україна компенсацію завданої моральної шкоди за період з 16 квітня 1996 року до 01 січня 2021 року, тобто за 296 місяців 2 тижні, із розрахунку 7 100,00 грн мінімальної заробітної плати в місяць, а всього - 2 105 150,00 грн. Така сума компенсації моральної шкоди, на думку позивача, відповідатиме принципам розумності, виваженості та справедливості.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2024 року  в задоволенні позову         ОСОБА_1 . до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопозивачем не доведено належними та достатніми доказами обставини, які підтверджують факт спричинення йому моральної шкоди саме в результаті незаконності дій органів державної влади, а тому відсутні підстави для відшкодування йому моральної шкоди з боку держави.
Не погодившись з таким рішенням суду,    ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задоволеночастково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо нього.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що визнані адміністративним судом протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України з реєстрації недостовірної інформації про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності вочевидь заподіяли останньому моральну шкоду, змусивши його витрачати час і зусилля для поновлення порушених прав, що свідчить про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для притягнення органу державної влади до відповідальності: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою. 

Ураховуючи вищенаведене, фактичні обставини справи, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважала за доцільне визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу з державного бюджету України, в сумі 20 000,00 грн.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
13 серпня 2025 року Міністерство внутрішніх справ України засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
19 серпня 2025 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року.З урахуванням уточненої касаційної скарги від 08 вересня 2025 року заявник просив скасувати вказанесудове рішення та ухвалити нове рішення, якимпозов задовольнити в повному обсязі.
Касаційні скарги мотивовані тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу     ОСОБА_1 . Міністерство внутрішніх справ України просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.

У відзиві на касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1. просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а його касаційну скаргу задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року та витребувано матеріали цивільної справи.

01 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою    ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Судом встановлено, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 520/13188/19 позовні вимоги     ОСОБА_1  задоволено. Визнано дії Міністерства внутрішніх справ України щодо збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізації, передачі) з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступних відомостей щодо ОСОБА_1 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частини другої статті 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; № 63960374 від 16 квітня 1996 року. Справу направлено до суду 30 січня 2001 року. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до Міністерства внутрішніх справ України не надходили» протиправними. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України виключити з персонально- довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України наступні відомості щодо ОСОБА_1 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частини другої статті 170 КК України, кримінальні справи № 63960373; № 63960374 від 16 квітня 1996 року. Справу направлено до суду 30 січня 2001 року. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили».

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 520/13188/19 касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року повернуто особі, яка її подала.

Апеляційний адміністративний суд у справі № 520/13188/19 дійшов висновку, що відомості щодо ОСОБА_1 : «Разом з тим є особою, яка з 1996 прокуратурою Харківської області притягається до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 170 КК України, кримінальні справи № № 63960373; 63960374 від 16 квітня 1996 року. Справу направлено до суду 30 січня 2001 року. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до Міністерства внутрішніх справ України не надходили» відповідачем внесені до бази помилково, а тому не повинні перебувати в оперативно-довідковому обліку.

На підставі рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 520/13188/19 до персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України внесено зміни, зокрема, знято з обліку відомості про порушені стосовно ОСОБА_1 кримінальні справи №№ 63960373, 63960374 від 16 квітня 1996 року. Зміни внесено 20 січня 2021 року Головним управлінням національної поліції України в Харківській області, що підтверджується листом Департаменту юридичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України від 19 березня 2021 року № 11849/16.

Станом на 26 квітня 2021 року, згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України серія 11А №2253308, за обліками Міністерства внутрішніх справ України громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дергачі Харківська область Україна на території України станом на 26 квітня 2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Наразі ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, з 18 грудня 2023 року є особою з інвалідністю 3 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія 12 ААВ № 335824 від 18 грудня 2023 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У відповідності до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У відповідності до частин другої, третьої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тобто, визначений розмір відшкодування моральної шкоди має бути обґрунтований позивачем і мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Колегія суддів також зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши протиправність дій державного органу з реєстрації недостовірної інформації про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, що свідчить про заподіяння йому моральної шкоди, оскільки він був змушений витрачати час і зусилля для поновлення порушених прав, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для притягнення відповідача до відповідальності. 

Визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн апеляційний суд правильно виходив із засад розумності та справедливості, врахував тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, час і зусилля, необхідні для відновлення його прав, глибину фізичних і душевних страждань.

Доводи касаційних скарг про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання Міністерства внутрішніх справ Україниу касаційній скарзі на те, що апеляційним судом задоволено вимоги до неналежного позивача, оскільки вказане Міністерство не являється органом, діями якого завдано шкоду, не є обґрунтованими, оскільки належним відповідачем у цій справі є саме державаУкраїна, а не її певний орган. 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Верховний Суд встановив, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 24 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов