ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" лютого 2026 р. Справа№ 910/8538/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Буравльова С.І. 
Шапрана В.В. 

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал»
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2025
у справі № 910/8538/25 (суддя І.В. Алєєва)
за позовом Фізичної особи - підприємця Дрогобицького Антіна Сергійовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал»
про стягнення 80 889, 75 грн
УСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Дрогобицький Антін Сергійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал» про стягнення 80 889, 75 грн, з яких: 79 349, 50 грн основна сума боргу, 1031, 54 грн інфляційні втрати, 508, 71 грн 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 5-03/25 від 07.03.2025, що і стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 у справі № 910/8538/25 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал» на користь Фізичної особи-підприємця Дрогобецького Антіна Сергійовича грошові кошти: заборгованість - 79 349,50 грн, інфляційні втрати - 1031,54 грн, 3 % річних - 508,71 грн, втрати на правничу допомогу - 5000 грн та витрати зі сплати судового збору - 3028 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал», звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 у справі № 910/8538/25 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Окрім того, скаржник просить поновити йому пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
Апелянт не погоджується з вищезазначеним рішенням суду з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції в оспорюваному рішенні визнав встановленими, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до порушення норм процесуального права.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025, матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал» у справі № 910/8538/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Андрієнко В.В., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 у справі № 910/8538/25, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 07.03.2025 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено Договір оренди № 5-03/25, за яким орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне володіння і користування вантажний автотранспорт, найменування, характеристики та кількість якого вказані в додатках до Договору (п. 1.1. Договору).
Додатковою угодою № 1 від 07.03.2025 до Договору, було доповнено розділ 3 Договору, підпунктом 3.2.1., згідно якого, сторони погодили, що для визначення розміру орендної плати має суттєве значення інтенсивність використання майна орендарем, відповідно сторони погодили що розмір орендної плати буде погоджуватися щомісячно в Акті виконаних робіт (наданих послуг) в залежності від кількості вантажу, який орендар перевіз протягом місяця з використанням орендованого майна. При цьому сторони визначають, що розмір місячної орендної плати не може бути меншим ніж 15 000, 00 грн.
Пунктом 3.1. Договору, який змінений Додатковою угодою № 2 від 07.03.2025 встановлено, що розмір орендної плати за користування майном є договірним та погоджується сторони в Актах наданих послуг та/або додатках до Договору. Сторони також погодили, що для визначення розміру орендної плати має суттєве значення інтенсивність використання Майна Орендарем.
Позивач вказує, що станом на дату подання позовної заяви за вказаним договором, позивачем надано відповідачу послуги з оренди вантажного автотранспорту, що підтверджується Актами наданих послуг: № 00-00001 від 31.03.2025 на суму 30 840, 50 грн, № 00-00002 від 31.03.2025 на суму 19 532, 00 грн, № 00-00003 від 31.03.2025 на суму 28 977, 00 грн, всього на загальну суму 79 349, 50 грн. Вказані акти підписані сторонами без зауважень. 
Відповідно до п. 3.3. Договору орендна плата сплачується орендарем на підставі Акту наданих послуг, а згідно п. 3.5. Договору, строки сплати орендної плати - протягом 20 днів з дня підписання сторонами Акту наданих послуг.
Позивач вказує, що свої зобов`язання з передачі вантажного атотранспорту в користування відповідачу виконав у повному обсязі, однак відповідач свої обов`язки зі сплати орендної плати за наведеними вище Актами надання послуг з використання автотранспорту не виконав, у наслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 79 349, 50 грн, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.
Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно о ст. 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.
Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 799 ЦК України).
Частиною 2 ст. 801 ЦК України, витрати, пов`язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів, несе наймач.
Матеріалами справи підтверджується факт передачі позивачем в оренду майна (автомобілів), прийняття відповідачем та користування об`єктом оренди за Договором. 
Доказів оплати Актів наданих послуг від 31.03.2025 № 00-00001, № 00-00002 та № 00-00003 на загальну суму 79 349, 50 грн, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.
Щодо стягнення з відповідача 508, 71 грн 3 % річних та 1031, 54 грн інфляційних втрат, суд зазначає таке.
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди, по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 1031, 54 грн.
Дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 %, колегія суддів вважає його обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 508, 71 грн.
Також позивач просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.
Частина 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В якості доказів понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем разом з позовною заявою надано Договір про надання правничої допомоги від 02.07.2025 № 02/07, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.11.2024 серія ВН № 001155 та Акт наданих послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги від 07.07.2025 на суму 5000, 00 грн.
За таких обставин висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 5000, 00 грн витрат, що були ним понесені на оплату професійної правничої допомоги, є обґрунтованим.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 у справі № 910/8538/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 у справі № 910/8538/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 у справі № 910/8538/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Шулявська - Капітал».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран