Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

03.02.2026 р. справа №520/33901/25 
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройтрансавто» (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	Державної служби України з безпеки на транспорті (далі за текстом - Служба), Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, владний суб`єкт, Відділ) 	
про	визнання протиправним та скасування постанови, -	

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про: 1) визнання протиправними та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085001 від 07.10.2025 року; 2) визнання протиправними та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085002 від 07.10.2025 року; 3) визнання протиправними та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085003 від 07.10.2025 року; 4) визнання протиправними та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085004 від 07.10.2025 року.
Аргументуючи цю вимогу зазначив, що оскаржувані постанови прийняті без належного з`ясування фактичних обставин справи та без доведення вини позивача, оскільки відповідач формально поклав в основу рішень результати габаритно-вагового контролю, не встановивши, яка саме частина загальної маси транспортного засобу припадає на вантаж, та не довівши, що зафіксоване перевищення вагових параметрів є наслідком дій автомобільного перевізника. При цьому відповідач не врахував дані товарно-транспортних накладних, не дослідив власну масу транспортного засобу, не усунув суперечності між окремими актами перевірки і показниками зважування та не довів причинно-наслідковий зв`язок між господарською діяльністю позивача і виявленими порушеннями, що, на думку позивача, свідчить про відсутність належних і допустимих доказів складу правопорушення та є підставою для скасування зазначених постанов.
Ухвалою суду від 31.12.2025 р. було відкрито провадження в адміністративній справі та роз`єднано в окремі провадження об`єднані у позові вимоги.
У межах справи №520/33901/25 залишено вимоги про визнання протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 085001 від 07.10.2025 року.
Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті (далі за текстом - Служба) про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, проте процесуального обов`язку з подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.
Відповідач - Відділ державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, владний суб`єкт, Відділ; у межах спірних правовідносин найменування кого було змінено на Управління державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті) із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що оскаржувана постанова прийнята у межах наданих повноважень та з дотриманням вимог законодавства, оскільки під час рейдової перевірки 08.09.2025 було встановлено використання позивачем транспортного засобу марки SINOTRUCK, державний номерний знак НОМЕР_1 , з фактичною масою - 40,33 т при нормативно допустимій - 26,00 т, що становить перевищення на 55,11 %, а також навантаження на здвоєну вісь - 33,25 т при нормативно допустимій - 19,00 т, що становить перевищення на 75,00 %, чим порушено вимоги пункту 22.5 Правил дорожнього руху (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2001 № 1306) та без використання діючого та повіреного тахографа або інших документів про режим та час роботи водія.
Здобуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які відомі учасникам спору і відносно яких у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів до матеріалів справи, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, а відтак, спір може бути вирішений на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вивчив доводи усіх приєднаних до справи процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, з`ясував обставини фактичної дійсності, оцінив здобуті докази в їх сукупності та взаємозв`язку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив доводи сторін добутими доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Позивач є власником вантажного автомобіля марки SINOTRUK д.р.н.з. НОМЕР_1 (повною масою понад 32т.; далі за текстом - Автомобіль).
08.09.2025р. працівником Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях відносно Автомобілю було здійснено захід державного нагляду (контролю) у формі рейдової перевірки.
Під час проведення рейдової перевірки на автомобільній дорозі між селищами Бабаї та Хорошеве Харківського району Харківської області посадовою особою відповідача було зупинено транспортний засіб марки SINOTRUK д.р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який здійснював перевезення вантажу - мінерального грунту.
Водієм транспортного засобу посадовій особі відповідача було надано документи, передбачені законодавством для здійснення перевезень, зокрема: товарно-транспортну накладну № Р165 від 08.09.2025, реєстраційні документи на транспортний засіб, посвідчення водія.
З наданих документів убачається, що транспортний засіб належить позивачу та використовується останнім у власній господарській діяльності.
За результатами первинного огляду транспортного засобу та перевірки документів посадовою особою відповідача було виявлено відсутність на транспортному засобі діючого та повіреного тахографа, що було кваліфіковано працівником суб`єкта владних повноважень у якості порушення вимог ст.34 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт".
Крім того, посадовою особою відповідача було виявлено ознаки порушення нормативів вагових параметрів транспортного засобу, що стало підставою для прийняття рішення про супроводження транспортного засобу з метою проведення габаритно-вагового контролю.
08.09.2025р. під час здійснення рейдової перевірки посадовою особою відповідача було прийнято рішення про супроводження та блокування транспортного засобу марки SINOTRUK д.р.н.з. НОМЕР_1 з метою проведення габаритно-вагового контролю, що оформлено актом про блокування транспортного засобу № АБ 003067 від 08.09.2025.
Відповідно до зазначеного акта місцем розташування пункту габаритно-вагового контролю визначено автомобільну дорогу М-03 Київ - Харків - Довжанський, пункт габаритно-вагового контролю у селищі Пісочин Харківського району Харківської області, 471 км.
За твердженнями відповідача, відстань від місця зупинки транспортного засобу до пункту габаритно-вагового контролю, згідно з відомостями Google Maps, становить приблизно 20 км.
Транспортний засіб заявника було супроводжено посадовою особою відповідача до зазначеного пункту габаритно-вагового контролю, де 08.09.2025р. було здійснено зважування транспортного засобу за допомогою спеціального обладнання.
За результатами габаритно-вагового контролю, проведеного 08.09.2025р., встановлено наступні фактичні вагові параметри транспортного засобу марки SINOTRUK д.р.н.з. НОМЕР_1 :
- навантаження на здвоєну вісь - 33 250 кг при допустимій нормі згідно з пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306, у розмірі 19 000 кг, що становить перевищення на 75,00%;
- загальна маса транспортного засобу - 40 330 кг при допустимій нормі 26 000 кг, що становить перевищення на 55,11%.
Зазначені показники зафіксовано у довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 0052813 від 08.09.2025 та в акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № ОАВ 005134 від 08.09.2025.
Габаритно-ваговий контроль здійснено з використанням засобів вимірювальної техніки – ваг автомобільних 20ВА-Д-2-1-WWS-0,9, № 2053 (свідоцтво про повірку № 4424 від 10.10.2024) та рулетки з фібергласовою стрічкою № Р/076 (свідоцтво про повірку № П/230/а від 08.09.2025).
Водночас, за даними товарно-транспортної накладної № Р165 від 08.09.2025, наданої водієм під час проведення рейдової перевірки, маса вантажу (мінеральний ґрунт) зазначена у розмірі 18 тонн.
Таким чином, між даними товарно-транспортної накладної щодо маси вантажу та фактичними показниками габаритно-вагового контролю щодо загальної маси транспортного засобу суб`єктом владних повноважень було виявлено розбіжності.
Результати габаритно-вагового контролю, проведеного на повіреному та допущеному до експлуатації обладнанні, які підтверджують факт перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу під час його руху автомобільними дорогами загального користування були кваліфіковані працівником суб`єкта владних повноважень у якості порушенням вимог ст. 48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" та пункту 22.5 Правил дорожнього руху.
Результати рейдової перевірки було оформлені актом від 08.09.2025р. №ОАР 063674 (далі за текстом - Акт №ОАР 063674).
У тексті Акта №ОАР 063674 від 08.09.2025р. викладено судження суб`єкта владних повноважень про допущення автомобільним перевізником порушень ст.ст.34 та 48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ “Про автомобільний транспорт”, а саме: експлуатацію вантажного автомобіля з повною масою понад 3,5 т без обладнання діючим та повіреним тахографом, а також перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу під час руху автомобільними дорогами загального користування, що, за висновками відповідача, підтверджується даними, зафіксованими в акті габаритно-вагового контролю та матеріалами перевірки.
17.09.2025р. відповідач направив заявникові письмове повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (07.10.2025р. протягом 09:00год.-10:00год.).
За викладеним у відзиві на позов твердженням суб`єкта владних повноважень, зазначене поштове відправлення було повернуто відправнику 04.10.2025р. з відміткою “закінчення встановленого строку зберігання”.
Заявник у тексті позову та у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував та не спростовував.
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за Актом №ОАР 063674 від 08.09.2025 був проведений відповідачем без участі представника заявника.
07.10.2025р. із посиланням на Акт № ОАР 063674 від 08.09.2025р. відповідачем було прийнято постанову № 085001 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17.000,00 грн.
Як з`ясовано судом, юридичними підставами для прийняття цього рішення суб`єктом владних повноважень були обрані положення ст.ст. 48, 60 Закону України від 05.04.2001р. № 2344-ІІІ “Про автомобільний транспорт”, а фактичними підставами послугували викладені у тексті Акту № ОАР 063674 від 08.09.2025р. судження про скоєння правопорушення у вигляді невиконання вимог щодо використання тахографу або інших документів про режим та час роботи аодія.
Стверджуючи про невідповідність закону означеного рішення суб`єкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
За застереженням ч.1 ст.27 Конституції України ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.
Статтею 42 Конституції України проголошено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом; Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Частиною 1 ст.50 Конституції України передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
Як то указано у ч.2 ст.13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Зі змісту наведених приписів Основного Закону України слідує, що провадження учасниками суспільних відносин діяльності з ознаками підприємницької (господарської) в умовах, котрі виключають неприйнятий рівень ризику (загрози) життю та здоров`ю людей, є публічним інтересом суспільства, котрий підлягає охороні і захисту Державою через механізми державного нагляду (контролю) та застосування заходів державного впливу (примусу).
Суспільні відносини з приводу використання учасниками суспільних відносин у межах провадження підприємницької діяльності вантажного автомобільного транспорту унормовані, зокрема, приписами Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікована Законом України від 06.03.2008р. №129-VI; далі за текстом - Конвенція №153), Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", Закону України від 10.11.1994р. № 232/94-ВР "Про транспорт", Закону України від 30.06.1993 р. № 3353-XII "Про дорожній рух", Правил дорожнього руху (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306), Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р.; далі за текстом - Порядок №1567), Інструкції використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010р. №385, затверджена в Міністерстві юстиції України 20.10.2010р. за №946/18241; далі за текстом - Інструкція №385), а також приписами Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010р. №340; далі за текстом - Положення №340).
Згідно з ст.6 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт", Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті (затверджено постановою КМУ від 11.02.2015р. №103), Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р.; далі за текстом - Порядок №1567) державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті здійснюється Державною службою України з безпеки на транспорті та територіальними органами Державної служби України з безпеки на транспорті, у тому числі і у спосіб проведення рейдових перевірок, якою за визначенням ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до ч.17 ст.6 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" у редакції Закону України від 03.06.2021р. №1534-ІХ рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У силу спеціального застереження ч.20 ст.6 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" у редакції Закону України від 03.06.2021р. №1534-ІХ автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Суд відмічає, що у розумінні ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Тож, стосовно обов`язку учасників суспільних відносин – суб`єктів господарювання забезпечити обладнання вантажних автомобілів повною масою понад 3,5 тон, які задіяні у технологічному процесі створення умов (організації) перевезень (фізичного переміщення) вантажу із використанням праці найманого водія (як для задоволення потреб третіх сторонніх суб`єктів права (тобто на комерційній особі), так і для задоволення власних внутрішньогосподарських потреб такого учасника суспільних відносин (тобто у разі фізичного переміщення вантажу у межах однієї і тієї ж юридичної особи без надання послуги з перевезення замовнику)) суд зазначає, що згідно з п.1 ст.1 Конвенції №153 ця Конвенція застосовується до найманих водіїв, які працюють або на підприємствах, що займаються перевезеннями для третіх сторін, або на підприємствах, що перевозять вантажі чи пасажирів за свій рахунок на автомобілях, які використовуються професійно для внутрішніх чи міжнародних автомобільних перевезень товарів або пасажирів.
Відповідно до п.1 ст.5 Конвенції №153 жодному водію не дозволяється керувати транспортним засобом без перерви більше чотирьох годин.
Отже, нормами міжнародного акту права чітко передбачено необхідність обов`язкового обліку часу роботи найманого водія у звичайних умовах життєдіяльності.
За визначенням ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Отже, за нормами наведеного національного закону України кваліфікуючою умовою для визнання учасника суспільних відносин перевізником є наявність у такого учасника правового статусу фізичної особи чи правового статусу юридичної особи та задіянність такого учасника суспільних відносин у процесі переміщення вантажу у просторі із використанням вантажного автомобілю та праці найманого водія.
Натомість, ознака наявності або відсутності у процесі переміщення вантажу у просторі із використанням вантажного автомобілю та праці найманого водія саме послуги з перевезення пасажирів чи вантажів (тобто перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату) не має жодного юридичного значення, позаяк законом чітко указано, що перевезення вантажу може відбуватись і за власний кошт (тобто без надання послуги з перевезення вантажу, а у цілях задоволення власних внутрішньогосподарських потреб).
Пунктом 1.3 Положення №340 визначено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами
За правилами п.1.4 Положення №340 це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; транспортними засобами Міністерства внутрішніх справ України (у тому числі Національної гвардії України), Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України або транспортними засобами, орендованими ними без водія, коли такі перевезення здійснюються з метою виконання завдань, покладених на ці державні органи, та під їх контролем; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств; закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності; транспортними засобами спеціального та спеціалізованого призначення суб`єктів господарювання незалежно від форм власності, що здійснюють експлуатаційне утримання, будівництво та поточний ремонт автомобільних доріг загального користування, вулиць у населених пунктах, а також інших об`єктів транспортної інфраструктури в радіусі не більше 150 км від об`єкта будівництва (ремонту), які обладнані спеціальними світловими сигнальними пристроями відповідно до пункту 3.6 розділу 3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за умови наявності у водія відповідного транспортного засобу первинного документа, що фіксує маршрут руху такого транспортного засобу, а також у разі забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів і виникнення інших перешкод у дорожньому русі.
У силу застереження п.6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Отже, вимога про обов`язковість обладнання транспортного засобу - вантажного автомобіля повною масою понад 3,5т. тахографом є чіткою та однозначною, множинного тлумачення поза розумним сумнівом не допускає.
Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про, що з аналізу змісту наведених вище норм права чітко, однозначно та безумовно слідує висновок про існування у кожного учасника суспільних відносин, котрий використовує для організації процесу перевезення вантажу (як для потреб третього стороннього суб`єкта права – замовника, так і для задоволення власних внутрішньогосподарських потреб) транспортний засіб – вантажний автомобіль повною масою понад 3,5т. із використанням праці найманого водія обов`язку обладання цього транспортного засобу тахографом та використання тахографу під час експлуатації вантажного автомобіля за призначенням або використання інших суміжних засобів обліку робочого часу найманого водія.
Така вимога викликана виключно потребою у забезпеченні публічного інтересу суспільства на безпеку дорожнього руху, а тому має поширюватись як на автомобільного перевізника – юридичну особу, котра надає комерційну послугу з перевезення вантажів, так і на перевізника – юридичну особу, котра здійснює переміщення вантажу у власних внутрішньогосподарських потребах без надання послуги третьому сторонньому суб`єкту права (тобто здійснює перевезення вантажу за власний кошт), бо протилежне тлумачення цієї вимоги із неминучістю призводить до дискримінації однакових за статусом та категорією учасників суспільних відносин у однакових умовах – участь у дорожньому русі транспортних засобів – вантажних автомобілів з метою перевезення вантажів за абсолютно неістотною ознакою (надання послуги з перевезення замовнику на комерційній основі або самостійне споживання власноствореної послуги з перевезення).
Положеннями ст.48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" чітко визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Розв`язуючи спір по суті, суд зважає, що правові висновки Верховного Суду з приводу кваліфікації конкретного учасника суспільних відносин у якості автомобільного перевізника викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.03.2025р. по справі 380/13118/23, де зазначено, що питання відповідності учасника руху, який перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом України “Про автомобільний транспорт” в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у справах №№640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.
Так, у постанові від 19.10.2023р. (справа №640/27759/21) Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Такого підходу Верховний Суд дотримувався й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді справ, у яких, зокрема, досліджувалося питання правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності лише з тих підстав, що працівники Укртрансбезпеки дійшли висновку, що він, як власник авто, є автомобільним перевізником у розумінні Закону України “Про автомобільний транспорт”.
Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у (справа №240/22448/20) зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).
У аспекті наведеного, суд зазначає, що приписи ч.2 ст.33 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" містять дві умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме:
- особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення;
- перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах;
- використання транспортного засобу на законних підставах.
Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 13.03.2025р. по справі №120/3812/23 основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21, тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
Також у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 04.03.2025р. по справі №440/4136/23 основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки. Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 420/15732/22.
Суд відзначає, що у межах спірних правовідносин відомості фізично наявних у водія під час рейдової перевірки документів зумовлювали виключно висновок суб`єкта владних повноважень про: 1) належність задіяного у процесі фізичного переміщення вантажу Автомобіля заявникові; 2) переміщення вантажу з комерційною метою (тобто поза межами випадків задоволення власних потреб фізичних осіб); 3) належність учасника суспільних відносин, котрий використовує Автомобіль належить до учасників транспортного процесу; 4) відсутність підстав для звільнення заявника від обов`язку дотримання загальнообов`язкових для усіх учасників транспортного процесу правил переміщення вантажів автомобільним транспортом (позаяк протилежне має неминучим наслідком створення дискримінації у розумінні п.2 ч.1 ст.1 Закону України від 06.09.2012р. №5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" за рахунок привілейованого становища для суб`єктів господарювання, котрі переміщують у межах господарської діяльності власні вантажі власним автомобільним автотранспортом із використанням трудової функції власних найманих працівників – водіїв).
Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень не мав жодних підстав та приводів для того, щоби не кваліфікувати заявника у якості автомобільного перевізника, позаяк у розумінні ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником є особа, котра має правовий статус фізичної особи чи правового статусу юридичної особи та задіяна у процесі переміщення вантажу у просторі із використанням вантажного автомобілю та праці найманого водія.
Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що правила оформлення результатів рейдової перевірки та застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення закону викладені у п.п.13-24 Порядку №1567.
Так, згідно з п.13 Порядку №1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки транспортного засобу порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою, яка провела перевірку, складається акт проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом за формою згідно з додатком 2 (далі - акт проведення перевірки).
У разі виявлення в ході рейдової перевірки порушень правил перевезення великогабаритних, великовагових вантажів посадовою особою додатково складається акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних параметрів за формою згідно з додатком 3 або акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів за формою згідно з додатком 4.
За наявності в діях автомобільного перевізника ознак адміністративного правопорушення притягнення правопорушника до відповідальності здійснюється в порядку, встановленому Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до п.14 Порядку №1567 акт проведення перевірки, акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних параметрів, акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів складаються у письмовій формі (паперовій або електронній формі). Акти в електронній формі можуть бути роздруковані, зокрема у вигляді стрічки, за допомогою спеціальних технічних пристроїв із зазначенням відомостей, передбачених формою відповідного акта.
Як то указано у п.15 Порядку №1567, копія акта проведення перевірки, акта про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних параметрів, акта про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів видається водію транспортного засобу (за винятком відмови від їх отримання), про що посадова особа робить в актах відповідні записи, а у разі відмови водія транспортного засобу від отримання, копія акта проведення перевірки надсилається автомобільному перевізнику або уповноваженій ним особі.
За правилами п.16 Порядку №1567 матеріали, складені за результатами рейдової перевірки, формуються у справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - справа про порушення) та розглядаються керівником або заступником керівника територіального органу Укртрансбезпеки в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою автомобільного перевізника або його уповноваженої особи) протягом двох місяців з дня його виявлення.
Пунктом 17 Порядку №1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності автомобільного перевізника або уповноваженої ним особи.
Про час і місце розгляду справи про порушення автомобільному перевізнику або його уповноваженій особі повідомляється не пізніше ніж за сім календарних днів до дня розгляду особисто під підпис чи шляхом надсилання повідомлення засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або на адресу електронної пошти (за наявності) з урахуванням вимог Закону України “Про адміністративну процедуру”.
У разі неявки автомобільного перевізника або його уповноваженої особи справа про порушення розглядається без їх участі.
За змістом п.19 Порядку №1567 за результатами розгляду справи про порушення керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник:
за наявності порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за які передбачена частиною першою статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”, виносить постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за формою згідно з додатком 5;
за наявності порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт (відповідальність за які не передбачена частиною першою статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”) виносить припис щодо усунення порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - припис) за формою згідно з додатком 6;
за відсутності належного підтвердження порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт виносить постанову про закриття справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом за формою згідно з додатком 7.
Оцінюючи доводи позивача про порушення відповідачем процедури проведення рейдової перевірки, суд виходить з наступного.
Матеріали справи підтверджують, що рейдова перевірка проведена уповноваженою посадовою особою Державної служби України з безпеки на транспорті в межах компетенції, визначеної статтею 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р.
Зупинка транспортного засобу та проведення перевірки здійснені відповідно до вимог законодавства, про що свідчать складені посадовою особою акти, які містять всі необхідні реквізити та відомості.
Позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, проте не скористався правом участі в ньому та не надав жодних заперечень чи додаткових документів під час адміністративної процедури.
Акт рейдової перевірки складено з дотриманням вимог пунктів 13-15 Порядку №1567, містить всі необхідні відомості про виявлені порушення, копію акта надано водію транспортного засобу.
Постанова про застосування штрафу винесена керівником територіального органу Укртрансбезпеки в межах строку, передбаченого пунктом 16 Порядку №1567 (протягом двох місяців з дня виявлення порушення).
Доводи позивача про те, що відповідач не встановив, яка саме частина загальної маси транспортного засобу припадає на вантаж, суд оцінює критично, оскільки для кваліфікації порушення за статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" юридичне значення має саме факт перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу в цілому під час руху дорогами загального користування, а не окремий розподіл маси на складові частини.
Законодавство про автомобільний транспорт покладає на перевізника обов`язок забезпечити дотримання встановлених вимог щодо організації режиму праці та відпочинку водіїв, що включає обов`язок обладнання транспортних засобів обов`язковими засобами контролю, зокрема діючими та повіреними тахографами, та забезпечення належного обліку відповідних показників до початку здійснення перевезення.
Позивач не надав жодних доказів того, що відсутність на транспортному засобі діючого та повіреного тахографа або документів, які підтверджують облік режиму праці та відпочинку водія, була зумовлена обставинами, що не залежали від його волі або які він не міг передбачити чи усунути.
Відсутність у матеріалах справи доказів обладнання транспортного засобу діючим та повіреним тахографом, а також документів, що підтверджують облік режиму праці та відпочинку водія, додатково підтверджує обґрунтованість висновків відповідача про наявність складу правопорушення.
За таких обставин суд доходить висновку, що процедура проведення рейдової перевірки та притягнення позивача до адміністративно-господарської відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт у частині використання тахографа здійснена відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства, а порушень, які б могли вплинути на правильність прийнятого рішення або обмежити право позивача на захист, судом не встановлено.
У контексті доводів заявника суд ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.01.2026р. у справі №280/9029/24, відповідно до якої порушення вимог адміністративної процедури може бути підставою для визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним лише за умови, якщо таке порушення є істотним - тобто таким, що вплинуло або могло об`єктивно вплинути на суть ухваленого рішення.
Згідно абз. 85 зазначеної постанови у випадку, коли фактичні обставини справи є безспірними, а правовий результат - визначений законом, формальне недотримання окремих процедурних вимог саме по собі не може слугувати достатньою підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень.
У абз. 86 Верховний Суд підкреслив, що скасування правильного по суті рішення лише через процедурні недоліки, коли не існує реальної альтернативи вирішення справи, суперечило б завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України.
Згідно до абз. 97 надання оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, потребує співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.
Застосовуючи цей правовий висновок до обставин даної справи, суд констатує, що:
- фактичні обставини правопорушення (перевищення вагових параметрів) встановлені достовірно та підтверджені належними доказами;
- правовий результат, застосування штрафу за статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", прямо передбачений законом за наявності встановленого складу правопорушення;
- процедурні вимоги під час проведення рейдової перевірки та габаритно-вагового контролю в цілому дотримано;
- позивач мав можливість реалізувати право на захист під час адміністративної процедури.
За таких обставин суд доходить висновку, що навіть за припущення наявності окремих процедурних недоліків (зокрема, щодо відстані супроводження транспортного засобу), такі недоліки не є істотними порушеннями, оскільки не вплинули на правильність встановлення фактичних обставин справи та обґрунтованість висновку про наявність у діях позивача складу правопорушення.
Відтак, керуючись правовою позицією Верховного Суду у справі №280/9029/24, суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови виключно з мотивів процедурних недоліків, які не вплинули на суть прийнятого рішення.
Суд зауважує, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action – invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 5) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 6) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 7) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: “протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків” і, на противагу йому, принцип “формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення”; 8) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 9) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.
Суд зазначає, що у межах спірних правовідносин судом за власною ініціативою згідно з ч.4 ст.9 КАС України не виявлено джерел здобуття доказів про те, що суб`єктом владних повноважень у даному конкретному випадку була реалізована управлінська функція контролю із порушенням процедури (дефектами, вадами, недоліками) такого рівня, котрий призводить до спотворення або перекручення обставин фактичної дійсності чи в умовах, котрі явно та очевидно позбавляють права заявника "бути почутим".
Доводи заявника про протилежне з викладених вище міркувань суду підлягають кваліфікації у якості юридично неспроможних.
Міра юридичної відповідальності за відображене у тексті Акту №ОАР 063674 від 08.09.2025р. протиправне діяння, а саме: порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, що полягало у експлуатації транспортного засобу без обладнання діючим та повіреним тахографом, запроваджена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ “Про автомобільний транспорт”, де указано, що за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону застосовується штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тому суд доходить висновку про те, що зафіксована під час рейдової перевірки відсутність на транспортному засобі діючого та повіреного тахографа, а також документів, що підтверджують облік режиму праці та відпочинку водія, підтверджується матеріалами справи, що свідчить про порушення позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу не вбачається.
Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений, насамперед, на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи, що між тим, у силу правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21 не виключає ані визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, ані використання судом стандартів доказування згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, адже реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути кваліфікована у якості доведеної виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд повторно нагадує, що із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До того ж, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення, котре впливає на майнові (фінансові) інтереси заявника, створюючи новий публічний обов`язок з приводу проведення грошового платежу на користь Держави.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень забезпечив дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин з`ясував із достатньою повнотою, належну норму закону визначив вірно, зміст належної норми закону витлумачив правильно, унаслідок чого правильно кваліфікував діяння учасника суспільних відносин, процедури притягнення особи до відповідальності не порушив і обґрунтовано взяв до уваги, що під час здійснення перевезення транспортний засіб рухався без наявності діючого та повіреного тахографа або інших документів про режим і час роботи водія, хоча ці документи входять до кола обов`язкових документів, бланкетно позначених у ст.ст.34, 48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт".
Наведені заявником у позові доводи (здійснення перевезення вантажу у власних цілях без надання послуги з комерційного перевезення вантажу замовнику) у даному конкретному об`єктивно не здатні звільнити заявника від виконання обов`язків за ст.ст.34, 48 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" та від несення відповідальності за ч.1 ст.60 Закону України від 05.04.2001р. №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт". 
Суд повторно наголошує, що вирішуючи ініційований заявником спір, суд вважає, що право особи на участь у розгляді заперечень на складений владним суб`єктом офіційний письмовий документ юридичного характеру (чи-то у прийнятті рішення за матеріалами перевірки, ревізії, заходу нагляду або контролю) безумовно є важливою процедурною гарантією з метою "бути почутим".
Таке право прямо витікає із приписів ч.2 ст.2 КАС України.
Проте, наслідки недотримання суб`єктом владних повноважень цього права учасника суспільних відносин як беззаперечної та достатньої підстави для визнання протиправним реально вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із результатами здійсненого заходу державного нагляду (контролю) за дотриманням дисципліни у певній сфері суспільних відносин за критерієм повноти з`ясування суб`єктом владних повноважень справжніх обставин фактичної дійсності та правильності правової кваліфікації діяння учасника суспільних відносин, тобто насамперед, від рівня значимості, суті та змісту тих аргументів та доказів, котрими мала намір скористатись особа у процесі доведення обґрунтованості власної позиції, позаяк сама по собі обставина недотримання суб`єктом владних повноважень процедури притягнення винної особи до запровадженої законом міри юридичної відповідальності спричиняє нездоланні дефекти/вади/недоліки прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення лише у разі коли вказівка про це міститься у законі або у разі, коли це недотримання спричинило спотворення/викривлення обставин фактичної дійсності та невірну правову кваліфікацію.
Відтак, суд доходить до переконання про те, що дефект рішення суб`єкта владних повноважень за п.9 ч.2 ст.2 КАС України здатен виникнути виключно у випадку існування у приватної особи суттєвих, вагомих та доречних аргументів по суті інкримінованого правопорушення, котрі раніше не були висловлені у встановленому законом порядку.
Між тим, у ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що таких істотних/вагомих аргументів та важливих доказів у спірних правовідносинах заявник не мав.
Інших доводів невідповідності закону оскаржених постанов позивач ані у тексті позиву, ані у ході розв`язання спору не наводив.
Судом установлено, що оскаржена постанова винесена у межах компетенції суб”єкта, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення владним суб`єктом визначеної Порядком №1567 процедури реалізації управлінської функції, однозначним наслідком якої є прийняття невірного по суті рішення.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки - не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
У ході розгляду справи судом не виявлено ані доказів (ані ознак існування таких доказів, ані джерел здобуття таких доказів) того, що перелічені у тексті позову постанови Верховного Суду були винесені у подібних чи аналогічних спорах. 
Тому суд не знаходить підстав для поширення висновків цих постанов Верховного Суду на спірні правовідносини у порядку ч.5 ст.242 КАС України.
Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко