П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/6151/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна 
Суддя-доповідач - Залімський І. Г. 
12 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Залімського І. Г. 
суддів: Сушка О.О.  Мацького Є.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Житомирській області про стягнення середнього заробітку, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі №240/8208/23 про поновлення на посаді.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 240/8208/23 його поновлено на посаді заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області. Судове рішення набрало законної сили 12.12.2023, тому відповідач був зобов`язаний в цей же день поновити позивача на службі в поліції. Наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 видано лише 04.01.2024, що підтверджується копією наказу від 04.01.2024 № 4 о/с. Отже, ГУНП в Житомирській області у зв`язку із затримкою виконання вищевказаного судового рішення зобов`язане виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час такої затримки, який позивач обраховує в розмірі 24413,40 грн.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 240/8208/23 скасована, а тому відсутня затримка виконання постанови.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2025, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 240/8208/23, скасовано рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.
На виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 240/8208/23 відповідачем видано наказ від 04.01.2024 № 4 о/с про поновлення на посаді ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 13.02.2025 у справі №240/8208/23 скасовано постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 240/8208/23, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року залишено без змін.
Позивач вважає, що відповідач у зв`язку із затримкою виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 240/8208/23 зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час такої затримки, а тому звернувся до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після скасування судового рішення про поновлення працівника на посаді відсутні підстави визнавати таке звільнення незаконним і невиконання вже скасованого рішення на момент звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки в жодному випадку не тягне за собою відповідальності роботодавця за ст. 236 КЗпП оскільки в цій ситуації слідує визнати, що дії роботодавця щодо звільнення працівника з посади були повністю законними і правомірними і це автоматично скасовує будь-які його обов`язки щодо виконання судового рішення. Неіснуюче судове рішення не підлягає виконанню ні в добровільному, ні в примусовому порядку.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною 7 статті 235 Кодексу законі про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Отже, положення статті 236 вказаного Кодексу встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.
В пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", вказано, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Згідно статті 65 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року №1404-VIII в діючій редакції рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Верховний Суд в постанові по справі № 640/2806/21 і у справі № 580/5185/20 висловив правову позицію, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Верховний Суд зазначив, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. У цьому контексті Суд зауважив, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Тож згідно зі статтею 236 КЗпП виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Вирішуючи питання про правові наслідки скасування судового рішення про поновлення на роботі, суд виходить із правових позицій Верховного Суду, викладених у його постановах від 12 серпня 2021 року у справі № 2а-8044/09/1370 та від 31 жовтня 2023 у справі № 460/10065/21, ухвалі від 15 березня 2024 року в справі № 420/19344/22, в яких Верховний Суд дійшов висновку, що у разі скасування судового акта, він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому враховуючи обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, у суб`єкта владних повноважень відсутні законні підстави для невиконання остаточного судового рішення, що в цьому випадку має наслідком визнання правомірності звільнення позивача і відсутність підстав для застосування відповідальності відповідача за виконання негайно скасованого рішення суду першої інстанції про поновлення на посаді у виді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення.
Як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, у даному випадку скасоване судове рішення в жодному разі не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення для сторін по справі, а тим більш бути підставою матеріальної відповідальності ГУ НП в Житомирській області у виді виплати середнього заробітку за час затримки виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі №240/8208/23 про поновлення на посаді. Неіснуюче судове рішення не підлягає виконанню.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Мацький Є.М.