ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року  
м. Київ
 
справа № 756/7112/15-ц
провадження № 61-1095св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи
за первісним позовом:
позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
за зустрічним позовом:
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідач  - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
третя особа - ОСОБА_1 ,
 
за об`єднаним позовом:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач  - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
третя особа -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року у складі судді Шевчука А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивований тим, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 002-2914/756-0392, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у ВАТ «Універсал Банк» кредит в сумі 148 740,00 швейцарських франків, строком користування до 10 жовтня 2025 року зі сплатою 9,95 % річних за користування кредитом. 
10 березня 2009 року, 07 квітня 2009 року, 10 червня 2010 року, 24 червня 2010 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладені додаткові угоди до кредитного договору №002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року, відповідно до умов яких відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась.
АТ «Універсал Банк» позичальник виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме відповідно до п.п. 2.3 та 2.1.3 кредитного договору було перераховано кредитні кошти в сумі 148 740,00 швейцарських франків на рахунок ОСОБА_1 . В свою чергу, позичальник у порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України не виконує взяті на себе зобов`язання.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати за зобов`язаннями позичальника.
07 квітня 2009 року та 24 червня 2010 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 були укладені додаткові угоди до договору поруки №002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року, якими поручитель підтверджував згоду на зміну розміру відсоткової ставки за користування кредитом.
25 жовтня 2014 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлені вимоги-повідомлення про необхідність усунути порушення умов кредитного договору та сплати процентів за користування кредитом з одночасною вимогою про дострокове повернення кредиту в разі невиконання зазначених зобов`язань. Вказані вимоги були отримані ОСОБА_1 (29 жовтня 2014 року та 03 листопада 2014 року) та ОСОБА_2 (29 жовтня 2014 року), однак вони не вчинила жодних дій, які свідчили б про намір в добровільному порядку погасити заборгованість за кредитом.
АТ «Універсал Банк» просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року в сумі 104 731,15 швейцарських франків, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 93 758,93 швейцарських франків; заборгованість по відсотках - 10 645,44 швейцарських франків; заборгованість по підвищених відсотках - 326,78 швейцарських франків.
У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до АТ «Універсал Банк», третя особа - ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою.
Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що порука за вказаним договором припинена у зв`язку зі спливом строку пред`явлення вимоги до поручителя, визначеного статтею 559 ЦК України, термін якої слід відраховувати з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів, а саме з 10 жовтня 2014 року, оскільки згідно з наданим банком розрахунком заборгованості вбачається, що саме з вказаної дати припинилися будь-які виплати позичальником за кредитом.
Крім того, порука припинена й у зв`язку зі зміною зобов`язання без його згоди як поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, оскільки наданий банком до суду розрахунок заборгованості станом на 06 квітня 2015 року містить відомості про збільшення процентної ставки 9,95 % річних до 10,95 % річних з 15 липня 2008 року. При цьому п. 2.1. договору поруки № 002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року передбачено, що кредитор не в праві без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
ОСОБА_2 просив суд визнати припиненою поруку за договором № 002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року, укладеним між ним та банком, припиненою.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Універсал Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що незважаючи на те, що п. 1. кредитного договору передбачена видача позичальнику грошових коштів у сумі 148 740,00 швейцарських франків, ця сума їй не видавалася. Натомість позичальнику з каси Банку було видано 124 614,00 доларів США. При цьому інших коштів від банку, а тим більше в швейцарських франках, вона не отримувала і інших кредитів у банку вона не має. Умови кредитного договору не містять положень про можливість видачі кредиту у іншій валюті або умов про договірне списання чи договірне перерахування без окремого письмового розпорядження позичальника на здійснення конкретної операції з його рахунка - платіжного доручення, квитанції про валютно-обмінну операцію тощо. Заява на видачу готівки № 002В501073030001 від 30 жовтня 2007 року у сумі 124 614,00 дол. США відповідно до п. 1 гл. 1, п. 4 гл. 3 розд. ІІІ, додаток № 8 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, п. 4.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, є належним та допустимим доказом отримання позичальником коштів саме у доларах США, вона містить всі необхідні реквізити первинного документу та є доказом отримання коштів від банку саме у доларах США. У подальшому повернення банку кредитних коштів також відбувалось у доларах США. Кожного разу вона купувала долари США для їх виплати банку. В касі банку вона вносила кошти безпосередньо у доларах США, час від часу (але не завжди) підписуючи при цьому документи про валютно-обмінні операції з обміну доларів на національну валюту України - гривню, а гривні - на франки. Вона має квитанції на підтвердження того, що з 2007 року та по цей час сума виплачених банку коштів становить більше 160 000,00 дол. США (еквівалент 139 958,61 франків, як вказано у розрахунку банку). 
Таким чином, укладення кредитного договору відбулось з порушенням волевиявлення позичальника та узгоджених сторонами істотних умов кредитного договору (як різновиду договору позики) щодо валюти і суми кредиту. Оскільки таке порушення мало місце ще на етапі укладення кредитного договору і надалі не було усунуте, подальше підписання сторонами додаткових угод до нього правового значення не має.
Вважає, що зі сторони банку мав місце обман щодо суми, валюти та порядку виплати кредитних коштів. Вигода банку полягає у тому, що насправді він виплатив їй зовсім іншу суму, а надалі отримував додаткову вигоду від здійснення валютно-обмінних операцій, оскільки кожного разу продаж однієї іноземною валюти відбувався за гривні за курсом продажу, що нижче курсу НБУ, а потім за ці ж гривні купувалася інша валюта за курсом купівлі, що вище курсу НБУ. Таким чином, вона отримувала додаткові збитки, а банк - додатковий дохід на суму курсових різниць, оскільки остаточна сума коштів позичальника при обміні кожного разу зменшувалася.
Тому кредитний договір № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року має бути визнаний недійсним відповідно до частини першої статті 215, частин першої-третьої статті 203, статті 230 ЦК України, так і спеціальної норми про нечесну підприємницьку практику згідно з частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року цивільна справа № 756/15340/15-ц за позовом ОСОБА_1 та цивільна справа № 756/7112/15 за позовом АТ «Універсал Банк» та за зустрічним позовом ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження, їм присвоєно загальний номер 756/15340/15-ц.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року первісну позовну заяву АТ «Універсал Банк» задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та об`єднаного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року в сумі 104 731,15 швейцарських франків.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» по1 827,00 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в при укладені кредитного договору №002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 досягнуто всіх істотних умов. У свою чергу на виконання п. 2.1.3 кредитного договору, яким передбачено умовою видачі кредиту відкриття позичальником поточного рахунку №  НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування і операцій позичальника з надання та погашення кредиту, 26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уклала з банком договір №000005816 банківського обслуговування фізичної особи. На підтвердження фактичного відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 26 жовтня 2007 року поставила всій особистий підпис на заяві-підтвердженні про відкриття поточних рахунків від 26 жовтня 2007 року. Того ж дня ОСОБА_1 відкрила в банку інший рахунок № НОМЕР_3 . П. 2.3 кредитного договору передбачено, що видача кредиту за цим договором проводилася на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно з умовами п. 2.1.3 даного договору. З виписки по особовому рахунку вбачається, що банк зарахував на поточний рахунок ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 148 740,00 швейцарських франків. Підтвердженням зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 є також меморіальний ордер № 0022914СНР000630 від 30 жовтня 2007 року. При цьому, 30 жовтня 2007 року ОСОБА_1 , користуючись своїм законним правом розпоряджатися належними їй коштами, що знаходяться на її банківських рахунках, на власний розсуд здійснила операцію купівлі іноземної валюти за іншу іноземну валюту, а саме: за рахунок отриманих в банку кредитних коштів купила 124 614,72 дол. США. За її заявою ці кошти були зараховані на рахунок позичальника №  НОМЕР_3 . Після цього ОСОБА_1 отримала кошти (зняла готівку з рахунку) у розмірі 124 614,00 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 002В501073030001 від 30 жовтня 2007 року, в якій вона власноручно поставила особистий підпис, чим підтвердила факт отримання та суму і валюту отриманих коштів. У касових документах, які надані банком на підтвердження факту видачі кредиту ОСОБА_1 (у виписці № 26203000005517), реквізит «Призначення платежу» заповнений наступним чином: «Надання кредиту згідно договору №26203000005517 від 26/10/2007 на суму кредиту». Таке формулювання жодним чином не суперечить вимогам до складання касових документів, оскільки у касових документах було зазначено: на які цілі видавалися кошти - надання кредиту; поточний рахунок позичальника ( НОМЕР_1 ) та дата його відкриття (26/10/2007), який є також ідентифікатором клієнта в електронній банківській системі. Таким чином, призначення платежу та інші реквізити у долучених Банком до матеріалів справи касових документах відповідають чинним на час видачі кредиту вимогам щодо оформлення касових документів, жодного порушення узгоджених сторонами істотних умов кредитного договору щодо валюти і суми кредиту на етапі укладення договору не відбулось.
Не заслуговують на увагу також твердження ОСОБА_1 про обман щодо суми, валюти та порядку виплати кредитних коштів, а також щодо здійснення банком нечесної підприємницької практики, яка суперечить положенням частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки до укладення кредитного договору позичальником було подано до банку анкету-заяву на отримання кредиту. Анкета заповнювалася особисто позичальником, яка самостійно визначила, що має бажання отримати кредит «на придбання нерухомості», бажана сума та валюта кредиту: 144 000,00 швейцарських франків, строк користування - 300 місяців. Отже, при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 мала можливість обирати валюту кредитування. Обираючи швейцарський франк як валюту кредиту ОСОБА_1 виходила з невеликого розміру процентної ставки для кредитів в цій валюті по відношенню до інших валют, у тому числі національної валюти України. Матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу на підтвердження застосування банківською установою нечесної підприємницької практики, надання споживачу інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, чим порушено вимоги статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому жодного дисбалансу та шкоди правам і обов`язкам позичальника завдано не було.
У порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України ОСОБА_1 не виконала взятих на себе зобов`язань. Суд враховує, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку до боржника і поручителя правомірні.
У вимогах про необхідність погасити заборгованість, надісланих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 жовтня 2014 року, зазначається, що у випадку їх невиконання термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги, та банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту в примусовому порядку. Таким чином, шестимісячний строк звернення з позовом до поручителя почав відраховуватись на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги позичальником та поручителем, а саме з 30 грудня 2014 року. Датою закінчення такого строку є 30 червня 2015 року. Зі штампу відтиску поштового відділення вбачається, що позовна заява про стягнення солідарно заборгованості була направлена до суду 29 травня 2015 року, тобто в межах шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя.
Відповідно до п.2.1 додаткової угоди, укладеної 07 квітня 2009 року, до договору поруки № 002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року в період з 15 липня 2008 року по 07 квітня 2009 року включно поручитель підтверджує правомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом боржником за відповідними ставками, що підтверджує погодження поручителем зміни розміру відсоткової ставки в сторону її збільшення. Таким чином, відсутні будь-які правові підстави для припинення договору поруки та задоволення позову ОСОБА_2 .
Суд критично ставиться до висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 20 грудня 2018 року №2716 за результатами призначеної судово-економічної та почеркознавчої експертизи, у якому залишено поза увагою експерта, без будь-яких обґрунтувань, відповідь на запитання «ким були виконані підписи на: заяві на купівлю іноземної валюти за іншу іноземну валюту від 30.10.2007 року та на заяві на видачу готівки №002в501073030001 від 30.10.2007 року ОСОБА_1 чи іншою особою?». На думку суду, вказаний висновок експерта є неналежним та недостатнім доказом, оскільки не містить відомостей про дослідження більшої частини фінансових документів наданих банківською установою у їх сукупності, зокрема, том 3 судової справи №756/153140/15-ц не досліджувався, а єдиною підставою для надання негативної відповіді про недоведеність надання кредитних коштів експерт вважає, начебто, суперечливості реквізитів банківських документів.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року в частині розміру заборгованості за кредитним договором № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року, що підлягає до солідарного стягнення з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визначивши його в сумі 102 077,15 швейцарських франків. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що при укладені кредитного договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, жодного порушення узгоджених сторонами істотних умов кредитного договору щодо валюти і суми кредиту на етапі укладення договору не відбулось, у зв`язку із чим суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним. 
Доводи ОСОБА_1 про недоведення АТ «Універасл Банк» факту видачі кредиту у швейцарських франках та у сумі, визначеній умовами кредитного договору, не знайшли свого підтвердження ні у суді першої, ні в апеляційній інстанції. Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, обґрунтовано вважав, що факт виконання банком умов кредитного договору шляхом видачі позичальнику кредиту у валюті та розмірі, передбачених договором, підтверджується сукупністю інших належних доказів. Судом також правильно встановлено, що в порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України ОСОБА_1 не виконала взятих на себе зобов`язань.
Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про припинення поруки у зв`язку зі зміною розміру відповідальності без згоди поручителя та у зв`язку з тим, що кредитор пропустив шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання для звернення до суду, оскільки такі обставини були перевірені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Більше того, ОСОБА_2 як позивач за зустрічним позовом, який заявляв вимогу про визнання поруки припиненою, з апеляційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року не звертався і не уповноважував ОСОБА_1 представляти його інтереси ні у суді першої, ні апеляційної інстанцій.
В той же час, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого нарахування банком процентів за кредитним договором після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України (3% річних). ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зобов`язані повернути тіло кредиту та сплатити заборгованість за кредитом протягом 61 календарного дня з моменту отримання вимоги банку; зазначений строк закінчився 30 грудня 2014 року. У такому разі після закінчення зміненого за ініціативою банку строку кредитування нарахування будь-яких передбачених кредитним договором платежів, окрім сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є незаконним. З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості в тому розмірі, який був визначений ПАТ «Універсал Банк» станом на 06 квітня 2015 року, однак за виключенням відсотків та підвищених відсотків, нарахованих за період з 01 січня 2015 року по 06 квітня 2015 року, а саме: 3 648,13 швейцарських франків - прострочена заборгованості по кредиту; 90 110,80 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту; 8 023,75 швейцарських франків - заборгованості по відсоткам, 294,45 швейцарських франків - заборгованості по підвищеним відсоткам, а всього - 102 077,15 швейцарських франків.
Аргументи учасників справи
19 січня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, у якій просила скасувати оскаржені судові рішення  та ухвалити нове рішенням, яким у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що виписки по рахунку та меморіальний ордер не можуть бути належним і допустимим доказом зарахування їй відповідної суми грошових коштів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Запис про здійснення банківської операції про зарахування кредитних коштів у виписці за 30 жовтня 2007 року є необґрунтованим і безпідставним, оскільки здійснений з порушенням частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України та п. 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, а саме: за відсутності належним чином оформленого первинного документу - меморіального ордеру від 30 жовтня 2007 року про зарахування грошових коштів у сумі 148 740,00 швейцарських франків на її поточний рахунок, складення якого відповідно до перелічених положень законодавства України є обов`язковою умовою для подальшого внесення відповідного запису до банківської виписки. Разом з тим, наданий банком меморіальний ордер не відповідає таким вимогам, оскільки в ньому відсутні посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення, і дата складання документу, що тягне за собою недійсність самого документу та не може прийматися судом як беззаперечний доказ надання кредитних коштів. Крім того, печатка містить напис ПАТ «Універсал Банк»», а на момент видачі кредиту було ВАТ «Банк Універсальний», що свідчить про те, що зазначений бухгалтерський документ було сформовано не під час здійснення відповідної господарської операції, а значно пізніше. Неналежність цього доказу підтверджується й зазначеним призначенням платежу: «надання кредиту зг. дог. № 26203000005517 від 26 жовтня 2007 року», тоді як між сторонами було укладено кредитний договір № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року. Аналогічна інформацій міститься й у виписці, наданій позивачем. 
За умовами договору кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 148 740,00 швейцарських франків, що в еквіваленті дорівнює 644 349,86 грн. Матеріали справи містять заяву на видачу готівки № 002В501073030001 від 30 жовтня 2007 року у розмірі 124 614,00 дол. США, еквівалент 629 300, 70 грн, що на 15 049,16 грн менше, ніж передбачено умовами кредитного договору. У такий спосіб банк отримав додаткову вигоду від здійснення валютно-обмінних операцій, не передбачених договором, а вона понесла додаткові збитки. Банк самовільно здійснив конвертацію валюти та ввів її в оману щодо розміру кредитних коштів. 
Рахунок № НОМЕР_3 , вказаний в заяві на видачу готівки, немає жодного відношення до спірного кредитного договору. Більше того, рахунок, вказаний у виписці та меморіальному ордері, на який було зараховано кошти, не співпадає з рахунком, з якого видавалася готівка. Суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували цей факт. Висновки суду про те, що здійснюючи операції купівлі іноземної валюти за іншу іноземну валюту скористалась своїм правом розпоряджатись належними їй коштами, містять ознаки припущень. Крім того, до виписок, які містяться в матеріалах справи, також слід ставитись критично, оскільки вони містять непідтверджені та суперечливі дані, зокрема: вказані рахунки, які не мають відношення до спірного договору, а також вказано період (з 26 жовтня 2007 року по 01 лютого 2017 року), тобто ще до укладення оспорюваного кредитного договору.
Суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновок експерта № 2716 від 20 грудня 2018 року, не обґрунтував причин такого не врахування, а просто продублював мотиви суду першої інстанції. Водночас, цим висновком встановлено, що враховуючи суперечливі та неузгоджені дані щодо відображення операцій з надання кредиту за кредитним договором № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року у наданих на експертизу первинних документах (меморіальному ордері) та регістрах аналітичного обліку (виписках по рахункам) банку, підтвердити банківськими документами операцію з надання кредитних коштів позичальнику у сумі 148 740,00 швейцарських франків не видається за можливе. 
Судами першої та апеляційної інстанції проігноровані доводи щодо неправомірного списання плати за ініціювання кредиту у розмірі 1 607, 4 швейцарських франків. Цій обставині жоден суд не надав оцінки.
Розмір заборгованості, стягнутий судом, неправомірно нарахований банком, оскільки стягнення процентів та штрафних санкцій після дати пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є неправомірним. Тобто, стягнення процентів та штрафних санкцій неправомірні саме після дати вимоги, а не з 30 грудня 2014 року, як зазначив суд апеляційної інстанції.
Оскільки кредитні кошти не були видані у швейцарських франках, а у доларах, сума не відповідає погодженій сторонами, то заборгованість, що нарахована банком, не відповідає дійсності, адже розрахована банком у швейцарських франках, а не у доларах США. Вважає, що з неї не підлягають стягненню на користь банку жодні грошові кошти, оскільки вона сплатила вже 139 958,61 швейцарських франків, як вказано у розрахунку банку, тобто більше, ніж вона отримала.
Суди зробили помилковий висновок про відсутність правових підстав для припинення договору поруки. Порука припинилася на підставі частини першої, четвертої статті 559 ЦК України. Банком без згоди та відома поручителя з 15 липня 2008 року було збільшено відсоткову ставку з 9, 95 % до 10,95 %. Cуди зазначили, що п. 2.1 додаткової угоди підтверджує правомірність нарахування процентів банком за ставкою 10,95 % річних, проте наведене суперечить п. 2.12 кредитного договору, згідно з яким про зміну процентної ставки кредитор повідомляє письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки, а письмова форма повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом передбачає направлення кредитором відповідного письмового повідомлення поштою. Матеріали справи не містять доказів направлення такого повідомлення. Також окремою підставою для припинення поруки є пропуск банком шестимісячного строку для звернення з позовом до поручителя. У банку настає право вимоги до позичальника про виконання основного зобов`язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів. Отже, зважаючи на те, що платежі по кредиту припинилися 10 жовтня 2014 року, то шестимісячний строк сплив у квітні 2015 року, а з позовом до поручителя банк звернувся 02 червня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку.
Помилковими є висновки суду щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, оскільки укладення кредитного договору відбулось з порушенням її волевиявлення та узгодження сторонами істотних умов кредитного договору щодо валюти і суми кредиту. Грошові кошти у сумі 148 740,00 швейцарських франків їй не видавалося, а було видано всього 124 614,00 дол. США. Більше того, вона не мала наміру отримувати грошові кошти у франках, банк їй нав`язав такий кредит, не роз`яснивши необхідної інформації для прийняття нею правильного рішення. Вже після підписання договору її було повідомлено, що відповідної валюти у банка немає, а тому надають їй грошові кошти у доларах США. Банк скористався її необізнаністю та ввів її в оману. Вигода банку полягала в тому, що насправді останній виплатив їй зовсім іншу суму, меншу навіть у гривневому еквіваленті, а надалі отримував додаткову вигоду від здійснення валютно-обмінних операцій, оскільки кожного разу продаж однієї іноземної валюти відбувався за гривні за курсом продажу, що нижче курсу НБУ, а потім за ці ж гривні купувалася інша валюта за курсом купівлі, що вище курсу НБУ. Таким чином вона отримувала додаткові збитки, а банк - додатковий дохід на суму курсових різниць, оскільки остаточна сума коштів позичальника при обміні кожного разу зменшувалася. Крім того, використання іноземної валюти як засобу платежу вимагає індивідуальної ліцензії на здійснення такої операції. 
На момент підписання договору банк не надав їй попередню повну інформацію про кредит та його реальну вартість, як того вимагає частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.4. постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168. В самому договорі без додатку така умова може бути визначена тільки словами, а реальна вартість кредиту розраховується окремим додатком, який відсутній.
            У березні 2024 року АТ «Універсал Банк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано тим, що твердження ОСОБА_1 про те, що банк не виконав свого обов`язку щодо надання кредиту у розмірі та валюту, визначених кредитним договором, є необґрунтованими. З виписки по особовому рахунку вбачається, що банком було зараховано па поточний рахунок ОСОБА_1 №  НОМЕР_1 (відкритий 26 грудня 2007 року на підставі заяви ОСОБА_1 ) суму коштів у розмірі 148 740,00 швейцарських франків, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день перерахування коштів на рахунок становило 644 349,86 грн. Наведене також підтверджується меморіальним ордером № 0022914CНF000630 від 30 жовтня 2007 року. Відповідно до заяви ОСОБА_1 № 01 від 30 жовтня 2007 року на купівлю іноземної і валюти за іншу іноземну валюту було здійснено конвертацію іноземної валюти, здійснено купівлю доларів США у розмірі 124 614,72 дол. США за швейцарські франки та зараховано вказану суму на рахунок № НОМЕР_3 (відкритий 26 грудня 2007 року на підставі заяви ОСОБА_1 ), що належить ОСОБА_1 . Отже, позичальник розпорядилась належними їй грошовими коштами. Зазначення гривневого еквіваленту іноземної валюти в касових документах не можна розцінювати як доказ видачі/зарахування коштів в гривні. Призначення платежу та інші реквізити у долучених банком до матеріалів справи касових документах відповідають чинним на час видачі кредиту вимогам і щодо оформлення касових документів. Заява на видачу готівки, яка на думку відповідача є одним із первинних документів, не є належним та допустимим доказом отримання кредитних коштів за кредитним договором, оскільки така заява підтверджує лише результат здійсненої за бажанням позичальника валютної операції. Порядок видачі кредитних коштів передбачає саме перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно з умов кредитного договору, що і було виконано і банком. На підтвердження видачі кредиту банк надав відповідні меморіальні ордери та виписку по рахунку позичальника, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України».
Посилання у касаційній скарзі на не врахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15 (провадження № 61-517св18) не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі обставини справи є відмінними обставинам справи.
Меморіальний ордер є розрахунковим документом саме в електронному вигляді, а тому під час його роздрукування в ньому зазначається назва юридичної особи, яка є чинною саме на дату друку такого документа. У свою чергу, виписка по рахунку клієнта є тим документом, який підтверджує факт видачі коштів клієнта, так як є тим документом, який відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність, а тому може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує наявну заборгованість позичальника.
Підтвердженням факту видачі кредиту є й укладення 24 червня 2010 року додаткової угоди до кредитного договору, відповідно до якої сторони підтверджують, що станом до дати укладення цієї додаткової угоди кредитор вже надав позичальнику кредит у розмірі, вказаному у п. 1.1. договору, а також подана 27 вересня 2021 року ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» заява на реструктуризацію кредитної заборгованості, якою вона визнає, що отримала від Банку кредит у розмірі 148 740,00 швейцарських франків.
Щодо висновку експерта, то слід зазначити , що фактично єдиною підставою надання негативної відповіді у висновку є те, що, на думку експерта, надані банком документи (меморіальні ордери, виписки тощо) містять різні реквізити. Іншими словами, експерт дійшов висновку про неправильне оформлення банком операцій з надання кредиту. Звертаємо увагу, що банком надано вичерпний перелік договорів (копія кредитного договору разом з додатками та додатковими угодами до нього; анкета-заява, яка подавалась позичальником до укладення кредитного договору; договір банківського обслуговування; договори про відкриття поточного рахунку). Вказані докази підтверджують те, що сторони погодили всі умови кредитного договору. При цьому, ОСОБА_3 виконувала умови договору з 2007 по 2014 рік.
Судами досліджено також п. 9.8 кредитного договору, яким передбачено, що позичальник в день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 1 607,40 швейцарських франків. Укладаючи кредитний договір ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з вказаним пунктом кредитного договору на умовах, запропонованих банком. Крім того, на дату укладення оспорюваного кредитного договору банки мали право на отримання плати за надання кредиту.
Відповідно до умов кредитного договору, при внесенні платежу, в першу чергу, частина суми коштів розподіляється на погашення відсотків, а потім на тіло кредиту. Позичальником на погашення відсотків внесено 84 977,54 швейцарських франків, а за тілом кредиту було сплачено 54 981,07 швейцарських франків, в той час як сума кредиту становить 148 740,00 швейцарських франків. Отже, твердження скаржника про те, що жодна сума коштів стягненню з неї на користь банку не підлягає, не відповідає дійсності.
Відсутні підстави вважати поруку припинено відповідно до частини четвертої статті 599 ЦК України, оскільки відповідачами вимога банку була отримана 29 жовтня 2014 року, тому термін дострокового повернення кредиту настав 29 грудня 2014 року. Позов про стягнення заборгованості було подано до суду 02 червня 2015 року, а отже у встановлений шестимісячний строк. Не заслуговують на увагу посилання на частину першу статті 599 ЦК України як на підставу припинення поруки, оскільки 07 квітня 2009 між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору поруки, якою поручитель підтвердив правомірність нарахування кредитором відповідних процентів. 
Перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 підписала анкету-заяву на отримання кредиту саме у валюті швейцарські франки та підтвердила, що вона отримала в повному обсязі інформацію (в письмовій формі) щодо кредитування та орієнтовної сукупності вартості кредиту у банку відповідно до вимог чинного законодавства про захист прав споживачів. Тому твердження ОСОБА_1 про те, що вона не мала наміру отримувати кредитний договір у швейцарських франках не відповідає дійсності. Відповідно до п. 8.5. кредитного договору ОСОБА_1 підтвердила, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та їй повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти. При цьому відповідач з власної ініціативи звернулась за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
            У квітні 2024 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, у якому просила задовольнити її касаційну скаргу, в якій по суті наполягає на доводах її касаційної скарги.
Також зазначає, що доводи банку про те, що «меморіальний ордер є розрахунковим документом саме в електронному вигляді, а тому під час його роздрукування в ньому зазначається назва юридичної особи, яка є чинною саме на дату роздрукування такого розрахункового документа» тільки підтверджують неналежність вказаного доказу, оскільки в силу зазначених обставин такий документ не може вважатися первинним бухгалтерським документом, оскільки сформований не під час вчинення господарської операції, що суперечить вимогам законодавства.
Матеріали справи містять заяву на видачу готівки № 002В501073030001 від 30 жовтня  2007 року у розмірі 124 614,00 дол. США, еквівалент 629 300, 70 грн, що на 15 049,16 грн менше, ніж передбачено умовами кредитного договору. Проте, щодо вказаної обставини представник банку не надає пояснень.
Вона не заперечує факт підписання кредитного договору як певного зобов`язання, проте не визнає розмір заборгованості, який вказує позивач та факт отримання коштів саме у швейцарських франках.
Безпідставними є доводи банку щодо правомірності стягнення плати за ініціювання кредиту, оскільки списання банком комісії у розмірі 1 607,40 швейцарських франків є абсолютно незаконним та суперечить вимогам постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
До моменту укладення кредитного договору банк письмово не повідомив позичальника про валютні ризики і їх наслідки. Необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію про послугу споживчого кредитування необхідно надавати банком до укладення кредитного договору, а тому представник Банку зробив неправильний висновок про надання такої інформації безпосередньо в договорі.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання оскаржених судових рішень відмовлено.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні порушив норми процесуального права - пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду: від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі 
№ 733/608/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 910/3033/17, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 753/12729/15-ц, від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, від 14 лютого 2018 року у справі 
№ 564/2199/15-ц).
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення судів оскаржуються в частині задоволених позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 102 077,15 швейцарських франків, а також відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою та позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уклала з банком договір № 000005816 банківського обслуговування фізичної особи. Згідно з п. 1.1 цього договору відповідно до вимог чинного законодавства України, нормативно-правових актів НБУ, умов обслуговування рахунків фізичної особи та Тарифів Банку: банк відкриває клієнту банківські рахунки, випускає платіжні картки та здійснює банківське обслуговування клієнта, нараховує відсотки; клієнт користується послугами банку та сплачує їх вартість. Відповідно до п. 1.2 договору банківського обслуговування клієнт (позичальник) має право самостійно розпоряджатися коштами, що обліковуються на його рахунках на умовах, встановлених діючим законодавством України.
26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 також відкрила в банку рахунок № НОМЕР_3 .
30 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 002-2914/756-0392, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у ВАТ «Універсал Банк» кредит в сумі 148 740,00 швейцарських франків, строком користування до 10 жовтня 2025 року зі сплатою 9,95 % річних за користування кредитом.
Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що зобов`язання кредитора надати кредит виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених умов в п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3 кредитного договору.
Відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору однією з умов видачі кредиту позичальникові є відкриття позичальником поточного рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування і операцій позичальника з надання та погашення кредиту.
П. 2.3 кредитного договору передбачено, що видача кредиту за цим договором проводилася на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно з умовами п. 2.1.3 даного договору.
Згідно з п. 2.5 кредитного договору розмір щомісячного платежу встановлений в графіку погашення кредиту, що викладений у додатку № 2 до даного договору («Графік погашення»). Позичальник зобов`язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно з п. 2.1.3 даного договору. Під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця (п. 2.4. кредитного договору).
Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. 1.4. кредитного договору).
30 жовтня 2007 року ОСОБА_1 здійснила операцію купівлі іноземної валюти за іншу іноземну валюту, а саме за рахунок отриманих в банку кредитних коштів купила 124 614,72 дол. США.
30 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримала кошти (зняла готівку з рахунку) у розмірі 124 614,00 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки №002В501073030001.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року, згідно з яким останній зобов`язався відповідати за зобов`язаннями позичальника.
Відповідно до п. 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т. ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.
10 березня 2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року, згідно з умовами якої відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась, а саме: з 10 березня 2009 року по 06 квітня 2009 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 7,84 % річних, за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) і нараховується процентна ставка в розмірі 32,85 % (далі - «підвищена процентна ставка»); з 07 квітня 2009 року по 09 березня 2010 року включно позичальник зобов`язується сплачувати за користування кредитом проценти у розмірі 10,95 % річних, за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 32,85%) річних. Підписавши цю додаткову угоду позичальник заявляє, що він/вона повністю задоволений (-а) рішеннями/відповідями кредитора, що прийняті відносно позичальника та/або стосуються умов укладеного з позичальником договору (зокрема, але не виключно щодо встановлених нових розмірів плати за користування кредитом, процентів тощо), а також рішеннями/відповідями, наданими кредитором у відповідь на будь-які заяви/звернення/запити/скарги позичальника щодо виконання умов цього договору (та/або інших відносин з Кредитором), складені та надіслані позичальником до кредитора до дати набрання чинності цієї додаткової угоди, при цьому позичальник також підтверджує, що не має до кредитора жодних претензій.
07 квітня 2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода б/н до кредитного договору № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року, згідно з якою розмір відсоткової ставки за користування кредитом змінювався: з 07 квітня 2009 року та до 09 березня 2010 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 7,84 % річних (далі - «базова процентна ставка»); за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) - 15,84 % річних (далі - «базова підвищена процентна ставка»); з 10 березня 2010 року та до 09 березня 2015 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 11,57 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 19,57 % річних; починаючи з 10 березня 2015 року за користування кредитними коштами без порушення встановленого строку (або термінів) погашення кредиту нараховується процентна ставка у розмірі 10,95 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) - в розмірі 18,95 % річних.
Відповідно до п. 2.1 додаткової угоди, укладеної 07 квітня 2009 року, до договору поруки №002-2914/756-0392-Р від 30 жовтня 2007 року в період з 15 липня 2008 року по 07 квітня 2009 року включно поручитель підтверджує правомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом боржником за наступними ставками: процентна ставка - 10,95 % річних («базова процентна ставка»); - за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) процентна ставка в розмірі 32,85 % річних («підвищена процентна ставка»), що підтверджує погодження поручителем зміну розміру відсоткової ставки в сторону її збільшення.
10 червня 2010 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода б/н до кредитного договору № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року, згідно з якою розмір відсоткової ставки за користування кредитом змінювався: з 10 червня 2010 року та до 23 червня 2010 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 8,63 % річних (далі - «базова процентна ставка»); за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) - 32,85 % річних (далі - «базова підвищена процентна ставка»); з 24 червня 2010 року та до 09 червня 2011 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 10,95 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 32,85 % річних.
24 червня 2010 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода б/н до кредитного договору № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року, згідно з якою розмір відсоткової ставки за користування кредитом змінювався: з 24 червня 2010 року та до 09 червня 2011 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 8,63 % річних (далі - «базова процентна ставка»); за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) - 16,63 % річних (далі - «базова підвищена процентна ставка»); з 10 червня 2011 року та до 09 червня 2016 року включно позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 12,13 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 20,13 % річних, а починаючи з 10 червня 2016 року позичальник зобов`язується сплачувати кредитору за користування кредитом проценти у розмірі 10,95 % річних (далі - «базова процентна ставка»); за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) - 18,95 % річних (далі - «базова підвищена процентна ставка»).
24 червня 2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки Б/Н, згідно з умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року та додаткової угоди №б/н від 24 червня 2010 року до нього, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручитель засвідчує, що йому добре відомі усі умови означеного основного договору і він погоджується з ними, зокрема щодо суми, валюти кредиту та усіх зобов`язань по сплаті процентів (розміри процентних ставок) та комісій/винагороди/плати за рахунки
25 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були направлена вимоги про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором №002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року у зв`язку з порушенням термінів сплати кредиту позичальником, яка були отримані ними особисто 29 жовтня 2014 року. 
Згідно з розрахунком АТ «Універсал Банк заборгованість за кредитним договором № 002-2914/756-0392 від 30 жовтня 2007 року складає 104 731,15 швейцарських франків, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 93 758,93 швейцарських франків; заборгованість по відсотках - 10 645,44 швейцарських франків; заборгованість по підвищених відсотках - 326,78 швейцарських франків.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18).
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частини перша, друга, п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16 (провадження № 14-446цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зробила висновок, що «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суди встановили, що: сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, в тому числі й щодо відкриття позичальником поточного рахунку для здійснення розрахунково-касового обслуговування і операцій з надання та погашення кредиту, порядок видачі кредиту - на поточний рахунок, відкритий відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору, якими вона у подальшому розпорядилась на власний розсуд (здійснення відповідних валютно-касових операцій); до укладення договору ОСОБА_1 подала до банку анкету-заяву на отримання кредиту, яку заповнила особисто, та самостійно визначила намір отримати кредит для придбання нерухомості та вказала суму та валюту кредиту (144 000,00 швейцарських франків), а також строк користування - 300 місяців; відповідно до пункту 8.5 кредитного договору позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти; до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що підстав недійсності кредитного договору, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 не довела.
Разом з тим суди не врахували, що в оспорюваному ОСОБА_1 пункті 9.8 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника в день надання йому кредиту сплатити кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 1 607,40 швейцарських франків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що:
«29. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
31. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
32. Тим не менше, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону №1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана.
36. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:
36.2. З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції:
статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);
36.3. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року».
Отже, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і банком не надавалися та за дії, які банк здійснює на власну користь або які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Такі платежі не випливають із суті договору кредиту (стаття 1054 ЦК України), оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, тому їх встановлення в договорі про споживчий кредит суперечить закону, що є підставою для визнання недійсними умов кредитного договору в частині сплати такої комісії (плати, винагороди) згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Тому позовні вимоги в частині визнання недійсним положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку плати за ініціювання кредиту, визначеної у пункті 9.8 договору, згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є обґрунтованими, оскільки така плата є несправедливою умовою кредитного договору та фактично є платою споживача за дії банку щодо встановлення правовідносин (укладення кредитного договору), які банк не має права встановлювати.
Проте АТ «Універсал Банк» в суді першої інстанції заявлено про сплив позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 214-215 т. 2).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Такий висновок зроблений, зокрема, Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 .
Оскільки оспорюваний кредитний договір між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено 30 жовтня 2007 року, позовна давність щодо його оскарження сторонами цього договору сплинула 30 жовтня 2010 року, з позовом про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 звернулася до суду у грудні 2015 року. ОСОБА_1 не наводила і колегія суддів не вбачає об`єктивних незалежних від позивача перешкод для своєчасного звернення до суду з цим позовом. 
Тому у задоволенні позову  ОСОБА_1 в частині визнання недійсним пункту 9.8 кредитного договору судам належало відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.
Оскільки суди правильно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, проте частково помилилися щодо мотивів такої відмови, то оскаржені судові рішення в цій частині слід змінити в мотивувальній частині.
Щодо первісних позовних вимог АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та позовних вимог  ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою 
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що: «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див., зокрема пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 395/499/16 (провадження № 61-15404св18), зроблено висновок, що «тлумачення частини другої статті 632 ЦК України свідчить, що в цій нормі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору (стаття 629 ЦК України). У частині другій статті 632 ЦК України допускається наявність винятків, які можуть бути встановлені договором або законом. При цьому в законі або ж договорі обов`язково мають бути визначені як випадки зміни ціни, так і умови такої зміни. […] Суд апеляційної інстанції встановив, що отримання позичальником від банку коштів та їх конвертація у національну валюту відбулося з дотриманням умов договору та закону. За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволені позову».
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга стаття 554 ЦК України).
Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що «закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20) зазначено, що «після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі № 462/5579/15-ц, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього непотрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)). … Вказане є підставою для відмови у позові. … За наявності доводів про припинення поруки суд має їх оцінити у справі № 462/5579/15-ц, вирішуючи за вимогою банку питання про стягнення заборгованості з поручителя».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору.
Аналіз норм цивільного законодавства свідчить, що вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/13409/15-ц зазначено, що «у справі, що переглядається: банк направив на адресу позичальника та поручителя вимогу про дострокове повернення кредиту 13 серпня 2014 року. Вимога містять посилання на те, що у випадку її невиконання термін повернення кредиту визнається Банком таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги; банк має право достроково стягнути заборгованість за кредитом. Якщо після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов договору протягом 30 календарних днів з дати відправлення вимоги, вважається термін повернення кредиту таким що настав на 31 календарний день з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту (пункт 5.2.5 кредитного договору). з урахуванням змісту кредитного договору, вчинення вимоги про дострокове повернення кредиту обумовлює зміну строку виконання зобов`язання (не усунення позичальником порушень умов договору протягом 30 календарних днів з дати відправлення вимоги) та вважається, що настав термін повернення кредиту на 31 день. Вчинення такої вимоги по своїй суті є односторонньою відмовою від договору. З урахуванням положень ЦК України та договору, як основних регуляторів приватних відносин, сторони в договорі могли передбачити, що термін повернення настає на 61 день або, що банк на підставі одностороннього правочину може змінити момент повернення кредиту. Проте сторони договору такою можливістю для саморегуляції своїх відносин не скористалися. Тому вчинення банком одностороннього правочину із вказівкою про те, що термін повернення настає на 61 день з моменту отримання вимоги, не зумовлює правових наслідків щодо зміни договору, оскільки сторони в договорі домовилися про їх настання на 31 календарний день з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Тому суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, що Банк мав право надати відповідачам більш тривалий строк, ніж передбачений договором, для дострокового погашення кредиту, оскільки права відповідачів при цьому не порушено; за таких обставин строк повернення кредиту відповідно до вимоги Банку про дострокове повернення кредиту настав 13 вересня 2014 року, тобто на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тому Банк мав звернутись до суду з позовом до поручителя до 13 березня 2015 року, а звернувся до суду 24 березня 2015 року, тобто за межами шестимісячного строку чинності поруки за договором № 054-2900/756-0884-Р/1. Тому порука відповідача за цим договором є припиненою, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених банком до поручителя».
У справі, що переглядається:
            суди встановили, що ОСОБА_1 26 жовтня 2007 року уклала з банком договір №000005816 банківського обслуговування фізичної особи. Кредитний договір укладений між банком та ОСОБА_1 30 жовтня 2007 року на загальну суму 104 731,15 швейцарських франків. Відповідно до п. 2.3 кредитного договору видача кредиту за цим договором проводилася на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов п. 2.1.3 даного договору. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується випискою по особовому рахунку, меморіальним ордером №  НОМЕР_4 від 30 жовтня 2007 року, де зазначено, що 30 жовтня 2007 року на рахунок № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , було зараховано суму коштів у розмірі 148 740,00 швейцарських франків, заявою на видачу готівкових коштів, заявою-підтвердженням про відкриття поточного рахунку, заявою про конвертацію кредитних коштів у швейцарських франках. Позичальник протягом тривалого часу з 2007 року по 2014 рік сплачувала передбачені кредитним договором платежі у швейцарських франках. Тому суди обґрунтовано відхилили доводи ОСОБА_1 , що вона не отримувала кредит у швейцарських франках. При цьому доводи позичальника про те, що додані до матеріалів справи касові документи не відповідають відповідним законодавчим вимогам, не знайшли свого підтвердження;
            суди встановили, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим 25 жовтня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» надіслано їй та поручителю ОСОБА_2 вимогу сплатити прострочену заборгованість, у випадку невиконання цих вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги; зазначену вимогу відповідачі отримали 29 жовтня 2014 року, проте її не виконали. У зв`язку з цим суди правильно вважали, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором змінений вимогою банку про дострокове повернення кредиту;
суди вважали, що останнім днем строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором є 30 грудня 2014 року, однак не звернули увагу на те, що згідно з п. 5.2.5 кредитного договору у випадку направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення-вимоги про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Вчинення такої вимоги по своїй суті є односторонньою відмовою від договору. З урахуванням положень ЦК України та договору як основних регуляторів приватних відносин сторони в договорі могли передбачити, що термін повернення настає на 61 день або, що банк на підставі одностороннього правочину може змінити момент повернення кредиту. Проте сторони договору такою можливістю для саморегуляції своїх відносин не скористалися. Тому вчинення банком одностороннього правочину із вказівкою про те, що термін повернення настає на 61 день з моменту отримання вимоги, не зумовлює правових наслідків щодо зміни договору, оскільки сторони в договорі домовилися про їх настання на 31 календарний день з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Тому суди зробили помилковий висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зобов`язані сплатити заборгованість за кредитом протягом 61 календарного дня з моменту отримання вимоги банку, а зазначений строк закінчився 30 грудня 2014 року;
            за обставин цієї справи строк повернення кредиту відповідно до вимоги банку про дострокове повернення кредиту настав 26 листопада 2014 року, тобто на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Договорами поруки від 30 жовтня 2007 року та 24 червня 2010 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , як і додатковими угодами до нього, строк поруки не встановлений. Тому банк відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мав звернутись до суду з позовом до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 26 квітня 2015 року, а звернувся до суду 29 травня 2015 року, за межами шестимісячного строку чинності поруки. Тому порука ОСОБА_2 за кредитним договором є припиненою, а отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених банком до поручителя;
при цьому колегія суддів враховує, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, оскільки наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення заборгованості з поручителя. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання поруки припиненою як зустрічним на позов АТ «Універсал Банк» про стягнення коштів. Тому суди мали б відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою з цих підстав, в зв`язку з чим судові рішення в цій частині слід змінити в мотивувальній частині;
з огляду на те, що строк повернення кредиту відповідно до вимоги банку про дострокове повернення кредиту настав 26 листопада 2014 року, після закінчення зміненого за ініціативою банку строку кредитування нарахування будь-яких передбачених кредитним договором платежів, окрім сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є незаконним. Тому нараховані відсотки та підвищені відсотки, в тому числі й за розрахунковий період з 27 листопада 2014 року, а не з 01 січня 2015 року, як помилково вважав апеляційний суд, стягненню не підлягають. Тому розмір заборгованості належить відповідно зменшити на суму нарахованих банком відсотки за цей період на 1 355,85 швейцарських франків. Тому загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку становить 100 721,30 швейцарських франків (102 077,15 - 1 355,85). 
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновку судово-економічної експертизи від 20 грудня 2018 року, в якій зазначено, що підтвердити банківськими документами операцію з надання кредитних коштів позичальнику у сумі 148 740, 00 швейцарських франків не видається за можливе, оскільки згідно з частиною першою статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Наведені у касаційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного оскарження, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення: 
в частині задоволених первісних позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_2 , а також стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; 
в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до АТ «Універсал Банк» про визнання поруки припиненою змінити в мотивувальній частині; 
в частині первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_1 та стягнення з неї судового збору змінити, зменшивши розмір стягненої заборгованості до 100 721,30 швейцарських франків, а судового збору ? до 1 753,92грн.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року в частині задоволених первісних позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» про солідарне стягнення 102 077,15 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором, пред`явлених до ОСОБА_2 , а також в частині стягнення з нього 1 827,00 грн судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання поруки припиненою змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року в частині задоволених первісних позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення 102 077,15 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором, пред`явлених до ОСОБА_1 , а також стягнення з неї судових витрат змінити, зменшивши розмір стягненої заборгованості до 100 721,30 швейцарських франків, а судового збору ? до 1 753,92 грн.
З моменту ухваленняпостанови суду касаційної інстанції рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко