Справа № 361/5881/24 
Провадження № 2/361/4189/24 
30.09.2025 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
30 вересня 2025 року м. Бровари 
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі: 
головуючої судді Гізатуліної Н.М. 
за участю секретаря судового засідання Охріменко Є.І.
представника позивача - Філіпової О.В. 
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. 
Позов мотивував тим, що 28 січня 2023 року він надав у борг ОСОБА_2 для розвитку бізнесу кошти у розмірі 75 000 грн на строк до 29 вересня 2023 року, що останній власноручно написав у розписці та зобов`язався виплачувати кожного місяця 9 500 грн. 
Його неодноразові звернення в телефонному режимі, а також через месенжер Viber щодо повернення боргу відповідачем залишені без реагування. 
Вважає, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми боргу з 29 вересня 2023 року до 14 червня 2024 року. 
На підставі викладеного просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь борг за розпискою від 28 січня 2023 року у сумі 79 186,37 грн, яка складається із суми позики: 75 000 грн, трьох процентів річних за період з 29 вересня 2023 року до 16 червня 2024 року у сумі 1 599,94 грн та інфляційних втрат за період з 29 вересня 2023 року до 16 червня 2024 року у сумі 2 586,43 грн, та судовий збір користь держави. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 червня 2024 року вищевказану цивільну справу передано на розгляд судді Радзівіл А.Г.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, яка отримана ним особисто - 29 листопада 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 0610210948867.
Позивач, його представник до суду додаткових заяв, пояснень не подавав, відповідач не використав право подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до розпорядження керівника апарату суду Овдієнко Л.П. від 02 квітня 2025 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв?язку із звільненням судді ОСОБА_3 у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2025 року вищевказану цивільну справу передано на розгляд судді Гізатуліній Н.М.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2025 року справу прийнято до провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У судовому засіданні 14 серпня 2025 року за участю представника позивача - адвоката Філіпової О.В. та ОСОБА_2 , суд дослідивши матеріали справи, враховуючи думку сторін, розгляд справи відклав до 24 вересня 2025 року о 10 год. 30 хв. для надання можливості відповідачу викласти письмові заперечення. 
22 вересня 2025 року Вх. № 45020 ОСОБА_2 подав до суду клопотання у якому зазначив, що з липня 2022 року він разом із сином позивача - ОСОБА_4 почав спільно працювати за адресою: АДРЕСА_1 . 
Для розвитку цієї праці його батьки дали йому 3 500 дол. США для закупівлі компресора, пили торцювальної, цвяхозабивних пневматичних пістолетів та сировини для виготовлення піддонів (палетів).
Так, він разом із ОСОБА_4 , на території його батька, виготовили першу партію піддонів - 250 штук, продали їх, а на отримані кошти закупили сировину для подальшої роботи. 
Після декількох продаж позивач - ОСОБА_1 запропонував їм купити навантажувач, який їм був необхідний для роботи.
ОСОБА_1 купив навантажувач і сказав, що його вартість становить 150 000 грн, після чого, він та його колега ОСОБА_4 написали розписки, які їм продиктував позивач. 
Оскільки він немає юридичної освіти, зміст розписки не осмислював. 
Зауважив, що всі гроші за продаж піддонів, всі інструменти, які він купив за власні кошти все залишилось у позивача та його сина. 
Після того, як він отримав позов та виклик до суду, вважає, що позивач разом із сином займаються шахрайством.
24 вересня 2025 року Вх. № 45455 представник позивача - адвокат Філіпова О.В. подала заяву про долучення копій клопотань до матеріалів справи, які отримані позивачем від відповідача 10 грудня 2024 року та 23 вересня 2025 року. Зазначила, що за змістом зазначені клопотання є ідентичними. 
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Філіпова О.В. позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, з мотивів викладених у позовній заяві. Наголосила, що відповідач не звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення шахрайства позивачем, доказів на підтвердження цих доводів не надав. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами наявними у справі, заяв про відкладення розгляду справи не подавав, причини неявки суду невідомі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд, заслухавши представника позивача, враховуючи пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що 28 січня 2023 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про те, що взяв у борг для бізнесу у ОСОБА_1 75 000 грн. Зобов`язався віддати кошти до 29 вересня 2023 року та виплачувати кожного місяця по 9 500 грн (а. с. 10). 
У визначений у розписці строк відповідач свої зобов`язання не виконав, допустивши прострочення зобов`язання. 
Як вбачається із листування через месенжер Viber у травні 2024 року позивач звертався до відповідача із проханням повернути гроші, а також повідомив про намір звертатися до суду (а. с. 11, 12).
Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів до 29 вересня 2023 року не виконав.
Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики.
Щодо стягнення боргу за договором позики 
Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
З огляду на ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц дійшов висновку про те, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. ст. 627 - 629 та 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, видана ОСОБА_2 розписка ОСОБА_1 у розумінні ЦК України є договором позики.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Наявність оригіналу розписки у позивача, яка була досліджена у судовому засіданні, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане і позика не повернута.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Суд встановивши, що ОСОБА_2 , як позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, дійшов висновку про задоволення позову у частині стягнення боргу за договором позики. 
Суд критично ставиться до пояснень відповідача про вчинення шахрайства позивачем, вважає такі посилання необґрунтованими, адже в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Щодо стягнення нарахованих позивачем інфляційних втрат та трьох відсотків річних
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 25 січня 2019 року, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Враховуючи, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, кошти позивачу у встановлений строк не повернув, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України.
Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних (а. с. 14-16), дійшов висновку про правильність здійсненого нарахування, відтак зазначені вимоги підлягають задоволенню. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам, суд встановивши, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену у розписці суму в передбачені строки не повернув, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі. 
Щодо розподілу судових витрат
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.
За змістом ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави Україна у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю ІІ групи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Суд встановивши, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 (а. с. 13), дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у сумі 1 211,20 грн. 
Керуючись ст. ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за розпискою від 28 січня 2023 року у сумі 79 186 (сімдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят шість) гривень 37 коп., яка складається із суми позики: 75 000 грн, трьох процентів річних за період з 29 вересня 2023 року до 16 червня 2024 року у сумі 1 599,94 грн та інфляційних втрат за період з 29 вересня 2023 року до 16 червня 2024 року у сумі 2 586,43 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи: 
Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 .
Суддя Н.М. Гізатуліна