ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2025 року   Справа № 918/133/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є. ,  суддя Гудак А.В. 

секретар судового засідання Черначук А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Зарічненської селищної ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2025 року по справі №918/133/25 (cуддя Торчинюк В.Г.)
час та місце ухвалення рішення: 1 квітня 2025 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А, повний текст рішення складено 4 квітня 2025 року.
за позовом Заступника керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної (військової) адміністрації
до Зарічненської селищної ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області
про скасування державної реєстрації права комунальної власності
за участю представників сторін:
від Прокурора - Гандзілевський Н.А.;
від Позивача - Любчик І.І.;
від Відповідача та Третьої особи - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:
Керівник Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (надалі – Прокурор) в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної (військової) адміністрації (надалі – Позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Зарічненської селищної ради (надалі – Відповідач) про:
· скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 5,9376 Га з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016, що розташована у межах прикордонної смуги на території Вараського району Рівненської області, за Зарічненською селищною радою на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Святчук К.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 3 листопада 2022 року № 65352120, з одночасним визнанням права державної власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача.
В справі брала участь третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області (надалі – Третя особа).
Позовні вимоги Прокурор обґрунтовує тим, що на підставі погодженої документації із землеустрою, 28 серпня 2019 року в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га, цільове призначення - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам); категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Разом з тим, Прокурор вважає, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель оборони, оскільки знаходиться в межах прикордонної смуги та, в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності. Стверджує, що незважаючи на факт перебування зазначеної земельної ділянки в межах прикордонної смуги, органом виконавчої влади – Третьою особою видано наказ №17-17-ОТГ від 8 грудня 2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", яким Зарічненській територіальній громаді в особі Відповідача передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7108,8425 Га, які розташовані на території Відповідача, зокрема і спірну ділянку.
Як вказує Прокурор, згідно з актом приймання - передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, всупереч вимог чинного законодавства, у перелік земельних ділянок незаконно включено земельну ділянку з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016. Після цього, на підставі зазначеного наказу та заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016 за Відповідачем (рішення про державну реєстрацію від 3 листопада 2022 року №65352870).
На переконання Прокурора, державна реєстрація права комунальної власності на зазначену земельну ділянку за Відповідачем підлягає скасуванню, з одночасним визнанням права власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2025 року позов задоволено повністю (том 1, а.с. 236-241). Скасовано державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку площею 5,9376 Га з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016, що розташована у межах прикордонної смуги на території Вараського району Рівненської області, за Відповідачем на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Святчук К.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 3 листопада 2022 року № 65352120, з одночасним визнанням права державної власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що станом на час розгляду справи земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га, яка розташована у межах прикордонної смуги на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Відповідач) та відноситься до земель оборони, перебуває у комунальній власності Відповідача.
Суд першої інстанції зазначив, що дана ситуація створена, у зв`язку з прийняттям Третьою особою наказу №17-17-ОТГ від 8 грудня 2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", і що даним Наказом Зарічненській територіальній громаді в особі Відповідача передано у комунальну власність ряд земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, у тому числі спірну земельну ділянку з кадастровим номером 622283600:08:000:0016 (державна реєстрація прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 3 листопада 2022 року державним реєстратором Святчук К.Ю.).
Проте суд першої інстанції вказав, що як вбачається з викопіювання з програмного модуля Державного земельного кадастру, з якого, земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, розташована на місцевості на відстані не більше 2 кілометрів від лінії державного кордону Республікою Білорусь, відтак знаходиться у прикордонній смузі, належить до земель оборони і в силу закону може перебувати виключно в державній власності. З позиції суду, земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га незаконно зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві комунальної власності за Відповідачем.
Суд першої інстанції вказав, що враховуючи положення статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", для забезпечення державі дійсної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки, позовов про скасування державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки площею 5,9376 Га з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, що розташована у межах прикордонної смуги на території Вараського району Рівненської області, за Відповідачем на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 листопада 2022 року № 65352120, з одночасним визнанням права державної власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача, підлягає до задоволення.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
Апелянт, зокрема, вказує, що частина 3 статті 77 Земельного кодексу України станом на час передачі земельної ділянки з державної у комунальну власність мала іншу редакцію, якою було передбачено, що навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.
Також Відповідач зазнає, що на час передачі ділянки у власність територіальної громади чинні на той час норми законодавства передбачали, що до земель оборони відносяться прикордонні смуги уздовж лінії державного кордону у межах яких військовим частинам Державної прикордонної служби України надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів та що прикордонна смуга не могла бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Таким чином, апелянт вважає безпідставним твердження Прокурора про те, що Третя особа під час передачі спірної ділянки у власність територіальної громади не урахувала вимог чинного на той час законодавства, адже ширину прикордонної смуги у розмірі 2 кілометрів від лінії державного кордону тогочасне законодавство не передбачало.
Також скаржник звертає увагу, що згідно з нормами пункту 24 Розділу Х Перехідні положення ЗК України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2025 року.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 12 травня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено; розгляд апеляційної скарги призначено на 29 травня 2025 року об 14:30 год..
19 травня 2025 року через підсистему "Електроний суд" від Третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника Третьої особи.
Ухвалою апеляційного суду від 29 травня 2025 року, з підстав, наведених у даній ухвалі, зупинено апеляційне провадження у справі № 918/133/25 до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у справі № 902/122/24 та оприлюднення повного тексту судового рішення. Зобов`язано сторони повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі № 918/133/25.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 3 листопада 2025 року поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення місцевого господарського суду від 1 квітня 2025 року по справі №918/133/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на  19 листопада 2025 року об 10:00 год. Запропоновано сторонам подати письмові пояснення, відзив на апеляційну скаргу з врахуванням правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №902/122/24, в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання учасникам по справі в порядку частини 2 статті 263 ГПК України.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 19 листопада, з підстав, наведених у даній ухвалі, оголошено перерву в судовому засіданні до 18 грудня 2025 року об 14:00 год.

В судове засідання від 19 листопада та від 18 грудня 2025 року представники Відповідача та Третьої особи не з`явилися. 
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 19 листопада 2025 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Крім того, враховуючи оголошену перерву, в даному випадку суд констатує повторну неявку представників Відповідача та Третьої особи, що вказує на можливість розгляду даної апеляційної скарги (в силу дії частини 2 статті 202 ГПК України) без участі цих представників не залежно від причин такої неявки. 
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи справи без участі представників Відповідача та Третьої особи.
В судовому засіданні від 19 листопада та 18 грудня 2025 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача та просив відмовити в її задоволенні при цьому залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Вказавши, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель оборони, оскільки знаходиться в межах прикордонної смуги та в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності. Прокурор стверджує, що незважаючи на факт перебування зазначеної земельної ділянки в межах прикордонної смуги, органом виконавчої влади – Третьою особою видано наказ №17-17-ОТГ від 8 грудня 2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", яким Зарічненській територіальній громаді в особі Відповідача передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7108,8425 Га, які розташовані на території Відповідача, зокрема і спірну ділянку. Прокурор зауважив, що згідно з актом приймання - передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, всупереч вимог чинного законодавства, у перелік земельних ділянок незаконно включено земельну ділянку з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016. На переконання Прокурора, державна реєстрація права комунальної власності на зазначену земельну ділянку за Відповідачем підлягає скасуванню, з одночасним визнанням права власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача.
В судовому від 19 листопада та 18 грудня 2025 року Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача та просив відмовити в її задоволенні при цьому залишити рішення місцевого господарського суду без змін, вказавши, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель оборони, оскільки знаходиться в межах прикордонної смуги та в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності.
Заслухавши пояснення Прокурора та Позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу Відповідача, заслухавши пояснення Прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги Відповідача слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та убачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 1 наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21 лютого 2019 року № 59 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності" прийнято рішення щодо проведення у 2019 році інвентаризації на території об`єднаних територіальних громад згідно з додатком 1, несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі, крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій.
До вказаного наказу у подальшому внесено зміни наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 13 травня 2019 року № 129 "Про деякі питання проведення заходу з інвентаризації земель державної власності", зокрема пункт 1 викладено у наступній редакції: "1. Провести у 2019 році захід з інвентаризації земель державної власності, а саме: інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах об`єднаних територіальних громад (несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій) згідно з додатком 1"; інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності на території областей України (несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі) згідно з додатком 2.
Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області розроблена спеціалістами Рівненської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" розроблена на підставі наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21 лютого 2019 року № 59 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності"; наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 13 травня 2019 року № 129 "Про деякі питання проведення заходу з інвентаризації земель державної власності"; договору на проведення заходу з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, укладеного між Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру та Державним підприємством "Центр державного земельного кадастру" від 21 лютого 2019 року № 12-Г та додаткової угоди від 13 травня 2019 року № 1, технічного завдання на здійснення заходу з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області та складання за їх результатами технічної документації із землеустрою.
На підставі зазначених розпорядчих документів розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Відповідач).
Вказана документація із землеустрою у встановленому порядку погоджена відділом у Зарічненському району Третьої особи, що підтверджується відповідним висновком від 22 серпня 2019 року № 32-17-0 24- 684/168-19; висновком Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації про погодження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення від 23 серпня 2019 року № 233 та висновком відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області від 28 серпня 2019 року № 11.12-286.
Окрім того, на підставі погодженої документації із землеустрою, 28 серпня 2019 року в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 5622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га, цільове призначення - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичнимособам); категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Згідно робочого інвентаризаційного плану земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Відповідач), що міститься у зазначеній документації із землеустрою, земельна ділянка площею 5,9376 Га, щодо якої проводилась інвентаризація належить до земель державної власності не наданих у користуваннячи у власність.
В подальшому, наказом Третьої особи від 29 серпня 2019 року № 2040 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області, в тому числі і щодо земельної ділянки з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га.
Третьою особою видано наказ № 17-17-ОТГ від 8 грудня 2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", яким Зарічненській територіальній громаді в особі Відповідача передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7108,8425 Га, які розташовані на території Відповідача та колишніх Борівської, Вичівської, Дібрівської, Кухітсько-Вільської, Морочненської, Неньковицької, Новорічицької, Перекальської, Річицької та Серницької сільських рад Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Вараський район Рівненської області), згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність. У пункті 3 Наказу зазначено, що Зарічненській територіальній громаді в особі Відповідача необхідно зареєструвати право комунальної власності на отримані земельні ділянки сільськогосподарського призначення у порядку, встановленому законом, що фактично передбачено Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Пунктом 2 Акту приймання-передачі визначено, що він є підставою для державної реєстрації права комунальної власності Зарічненської територіальної громади в особі Відповідача на зазначені у додатку земельні ділянки до переліку яких незаконно включено земельну ділянку з кадастровим номером 622283600:08:000:0016 (пункт 294 додатку до Акту приймання-передачі).
У подальшому, 3 листопада 2022 року на підставі зазначеного вище Наказу та заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої уповноваженою особою Зарічненської селищної територіальної громади, прийнятої 31 жовтня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Святчук К.Ю. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 622283600:08:000:0016 за Відповідачем. Рішення про державну реєстрацію від 3 листопада 2022 року № 65352120.
Прокурором, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 27 січня 20525 року встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га, яка розташована у межах прикордонної смуги на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Відповідач) та відноситься до земель оборони, продовжує перебувати у комунальній власності Відповідача, чим порушується право держави на володіння, розпорядження та використання даної земельної ділянки за призначенням.
16 січня 2025 року Прокурором на адресу Позивача направлено лист №30.55/02-285ВИХ-25, у якому повідомлено уповноважений орган про порушення вимог чинного законодавства та роз`яснено його вимоги, які надають прокурору право на звернення до суду в інтересах уповноваженого органу, а також висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вживатимуться Позивачем заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на повернення земельної ділянки.
На відповідний лист Прокурора Позивач листом №вих1276-25 від 6 лютого 2025 року зазначив про те, що її посадовими (уповноваженими) особами не вживалися заходи щодо порушення інтересів держави, оскільки не було відомо про факт передання у комунальну власність земельної ділянки площею 5,9376 Га з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, що знаходиться у межах прикордонної смуги а також зазначено про відсутність заперечень щодо звернення Прокурором до суду з відповідною позовною заявою.
Прокурор зважаючи на такі дії (бездіяльність) Відповідача, звернувся з даними позовними вимогами до місцевого господарського суду.

Оцінюючи звернення Прокурора до суду в особі Позивача та підтвердження представництва Прокурором, суд апеляційної інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги констатує наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").
У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (схожі правові висновки висвітлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Окрім того, колегія суду враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").
Тобто, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №911/1497/18.
У даному випадку загроза порушення інтересів держави полягає у відновленні державою прав володільця на земельну ділянку, що належить до земель оборони.
У справі, що розглядається, Прокурором визначено позивачем Позивача.
У випадку коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції.
Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (правова позиція містить в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18).
Згідно статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначені Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля тощо.
Статтею 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Приписами статті 17 Земельного кодексу України також визначено повноваження державних адміністрацій у розпорядженні землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
У відповідності до частини 2 статті 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У відповідності частини 5 статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
За таких обставин, Прокурор правомірно визначив Позивача уповноваженим органом на захист інтересів держави у даному спорі (позивачем у цій справі).
Водночас у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі №924/250/19 Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Верховний Суд у постанові від 7 грудня 2021 року у справі №903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року у справі №925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Як вже зазначалося вище у цій постанові з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі, 16 січня 2025 року Прокурором на адресу Позивача направлено лист №30.55/02-285ВИХ-25, у якому повідомлено уповноважений орган про порушення вимог чинного законодавства та роз`яснено його вимоги, які надають прокурору право на звернення до суду в інтересах уповноваженого органу, а також висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вживатимуться обласною військовою адміністрацією заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на повернення земельної ділянки.
На відповідний лист Прокурора Позивач листом №вих1276-25 від 6 лютого 2025 року зазначив про те, що її посадовими (уповноваженими) особами не вживалися заходи щодо порушення інтересів держави, оскільки не було відомо про факт передання у комунальну власність земельної ділянки площею 5,9376 Га з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, що знаходиться у межах прикордонної смуги а також зазначено про відсутність заперечень щодо звернення прокурором до суду з відповідною позовною заявою.
Отже, Позивач, будучи обізнаним (після отримання листа) про встановлені порушення у підконтрольній сфері, маючи встановлені законодавством повноваження щодо вжиття відповідних заходів, не вжив достатніх та необхідних заходів для захисту інтересів держави. Більше того, Позивач вказав Прокурору про те, що він не заперечує проти подання такого позову Прокурором. Відповідно даний лист є свідченням бездіяльності Позивача, що надає Прокурору право на звернення до суду з відповідним позовом.
За наведених обставин, листом №30.55/02-285вих-25 від 16 січня 2025 року Прокурором у відповідності до пунктів 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомлено Позивача про звернення з позовом до Господарського суду Рівненської області, що свідчить про дотримання Прокурором порядку представництва інтересів держави в особі Позивача.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становище, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі, тощо.
За змістом статтй 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 328 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При цьому колегія суддів враховує, що право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. 
У відповідності до статей 20, 21 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.
У разі незаконного вибуття об`єктів у комунальну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
У відповідності до частин 1, 2 статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Статтею 22 Закону України "Про державний кордон України" передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.
За абзацом 2 частини 3 статті 77 Земельного кодексу України, у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з російською федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
У відповідності до частини 1 статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Згідно статті 3 Закону України "Про використання земель оборони" землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.
Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.
Сукупний аналіз наведених правових норм права дає підстави для висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання.
Землі прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону належать до земель оборони і використовуються для забезпечення діяльності Державної прикордонної служби України, зокрема для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд, прикордонних знаків, просік, комунікацій та інших об`єктів. Ці землі мають особливий правовий режим, запроваджений законодавством, і використовуються з обмеженнями, передбаченими для забезпечення національної безпеки та оборони держави на кордоні.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/122/24 дійшла висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, встановленої шириною 30-50 метрів вздовж державного кордону України, належать до земель оборони, щодо яких встановлений особливий режим використання та які можуть перебувати винятково у державній власності, а отже, мають обмежену оборотоздатність і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.
Аналогічного підходу притримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 922/4669/23, від 02 жовтня 2024 року у справі  № 444/1011/20, від 15 січня 2025 року у справах № 903/1311/23 та № 903/1324/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 902/71/24, а також Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 листопада 2019 року у справі № 163/2369/16- ц.

Водночас в силу дії Закону наведеного вище у цій постанові 30-50 метрова прикордонна смуга встановлена в суміжності з державами окрім російської федерації та Республіки Білорусь, з котрими їх розмір встановлено в 2 км. Таким чином, з урахуванням вищеописаних правових висновків, колегія виснує, що прикордонна смуга упродовж державного кордону, суміжна з російською федерацією та Республікою Білорусь, належить до земель оборони (після проведення відповідних законодавчих змін після початку війниз рф) в розмір 2 км від державного кордону та є землями державної форми власності. В даній справі земельні ділянки з кадастровим номером 622283600:08:000:0016 повністю входить до 2 км зони, а відтак в силу дії чинного Законодавства є державною. При цьому суд апеляційної інстанції з огляду на доводи скаржника щодо того, що первісні дії вчинені по реєстрації даної земельної ділянки за Відповідачем в час, що передував прийняттю Закону, що збільшив прикордонну смугу з Республікою Білорусь до 2 км та про законність дій щодо такої реєстрації судом апеляційної інстанції оцінюється критично, адже з матеріалів справи чітко вбачається, що кінцеві дії щодо державної реєстрації прав на земельну ділянку з кадастровим номером 622283600:08:000:0016 проведена державним реєстратором Святчук К.Ю. вже після початку війни з рф. 
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі даний спір стосується прикордонної смуги з республікою білорусь, в межах якої з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 2 кілометри уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми (стаття 77 Земельного кодексу України).
В свою чергу, з дослідженого колегією суддів вбачається, що станом на час розгляду справи земельна ділянка площею 5,9376 Га з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, яка повністю розташована у межах прикордонної смуги на території Неньковицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області (на даний час - Відповідач) та відноситься до земель оборони, перебуває у комунальній власності Відповідачем. При цьому Відповідачем не доведено вчинення дій щодо повернення спірної земельної ділянки державі в особі Позивача. 
Дана ситуація створена, у зв`язку з прийняттям Третьою особою наказу №17-17-ОТГ від 8 грудня 2020 року "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність".
Так, даним Наказом Зарічненській територіальній громаді в особі Відповідача передано у комунальну власність ряд земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, у т.ч. і спірну земельну ділянку з кадастровим номером 622283600:08:000:0016 (державна реєстрація прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 3 листопада 2022 року (тобто після початку повномаштабної війни) державним реєстратором Святчук К.Ю.).
Поряд з тим, як встановлено апеляційним господарським судом та як вбачається з викопіювання з програмного модуля Державного земельного кадастру, з якого, земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, повністю розташована на місцевості на відстані не більше 2 кілометрів від лінії державного кордону з російською федерацією і Республікою Білорусь, відтак знаходиться у межах прикордонної смуги, належить до земель оборони і в силу закону може перебувати виключно в державній власності.
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га незаконно зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві комунальної власності за Відповідачем.
Поряд з тим, посилання Відповідача в апеляційній скарзі на те, що розширення прикордонної смуги до 2 кілометрів від державного кордону запроваджене лише Законом України №2952-IX від 24 лютого 2023 року, у зв`язку з чим нібито на момент передачі земельної ділянки у 2020 році правовий режим прикордонної смуги не діяв, є помилковим та не відповідає змісту чинного на той час законодавства, з огляду на наступне.
Інститут прикордонної смуги як території з особливим режимом використання земель був нормативно встановлений задовго до внесення змін у 2023 році.
Так, стаття 22 Закону України "Про державний кордон України" у редакції, чинній до змін, внесених Законом №2952-IX, вже передбачала існування прикордонної смуги, порядок її встановлення Кабінетом Міністрів України та особливий режим використання земель у її межах.
Аналогічно, стаття 3 Закону України "Про використання земель оборони" у редакції, чинній до змін, внесених Законом України №232-IX від 29 жовтня 2019 року, передбачала, що землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування й утримання прикордонних інженерно-технічних споруд, надаються у постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.
Отже, зміни, прийняті Законом №2952-IX у 2023 році, не створили новий правовий режим, а лише уточнили його параметри, зокрема встановили максимально можливу ширину прикордонної смуги до 2 кілометрів для кордону з російською федерацією та республікою білорусь.
Юридичний статус земель у межах прикордонної смуги як земель оборони, що відповідно до частини другої статті 77 Земельного кодексу України можуть перебувати виключно у державній власності, існував незалежно від цих змін.
Визначальним є факт розташування земельної ділянки у межах прикордонної смуги, що підтверджено матеріалами справи, а не конкретна ширина смуги у законі на момент передачі. Тому і до внесення змін 2023 року спірна ділянка, яка фактично розміщена на відстані від 120 до 1500 метрів від державного кордону, перебувала у межах прикордонної смуги, а відтак у силу закону належала до земель оборони та могла перебувати у державній власності.
При цьому незалежно від того чи були ці землі землями оборони на момент первісних дій по оформленню земель за Відповідачем, з огляду на те, що вся спірна земельна ділянка з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, площею 5,9376 Га входить до 2 км смуги (а не якась її частина) після проведення відповідних Законодавчих змін, а відтак не може бути віднесене до земель комунальної власності (адже набула статусу земель оборони). Відповідно після прийняття Закону Відповідач зобов`язаний був вчинити дії щодо передачі спірної земельної ділянки державі в особі Позивача, що ним вчинено не було (докази щодо цього не існують і на момент прийняття апеляційним господарським судом даної постанови). Дане в свою чергу вказує на правомірність звернення Прокурора в особі Позивача з відповідним позовом.
Суд апеляційної інстанції при цьому констатує, що правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року № 910/10987/18, від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15.
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (частина 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
Даний спір має приватноправовий характер, оскільки оскарження рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності цієї ж земельної ділянки. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
Колегією суду при цьому враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 23 січня 2019 року у справі № 821/1297/17 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції враховує і те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20) зазначила, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право (пункти 122 - 123).
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє Відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника державу в особі Позивача.
Суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2025 року у справі №902/122/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово - правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально - правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20).
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
При цьому суд бере до уваги, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Підсумовуючи усе встановлене вище, в правовому полі статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", колегія суду виснує, що для забезпечення державі дійсної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки, Прокурор звернувся до суду з даним позовом, який є ефективним способом захисту порушеного права, а саме: скасування державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки площею 5,9376 Га з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, що розташована у межах прикордонної смуги на території Вараського району Рівненської області, за Відповідачем на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 3 листопада 2022 року №65352870, з одночасним визнанням права державної власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача.
За таких обставин позов Прокурора в особі Позивача про скасування державної реєстрації права комунальної власності є підставним та обгрунтованим, а відтак суд апеляційної інстанції задоволює позов та скасовує державну реєстрацію права комунальної власності земельної ділянки площею 5,9376 Га з кадастровим номером 622283600:08:000:0016, що розташована у межах прикордонної смуги на території Вараського району Рівненської області, за Відповідачем на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 3 листопада 2022 року №65352870, з одночасним визнанням права державної власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Позивача.
Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Відповідача не підлягає до задоволення, оскільки її доводи спростовуються усім вищевстановленим у даній постанові. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Зарічненської селищної ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2025 року по справі №918/133/25 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 1 квітня 2025 року по справі №918/133/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Матеріали справ №918/133/25 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 29 грудня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Олексюк Г.Є. 

Суддя Гудак А.В.