ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 159/7/20
провадження № 51 - 2473 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
та в режимі відеоконференції:
засудженого                                                          ОСОБА_6 ,
його захисника                                                     адвоката ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62019140000000232
від 19 березня 2019 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Троянівка Маневицького району Волинської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за ст. 368 ч. 3 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 грудня
2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 1 КК України, та на підставі
ст. 49 ч. 1 п. 3, ст. 74 ч. 5 КК України його звільнено від покарання у зв`язку
із закінченням строків давності.
Прийнято рішення щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.
Начальник сектору реагування патрульної поліції № 4 Ковельського ВП ГУ НП
у Волинській області ОСОБА_6 , будучи службовою особою правоохоронного органу, діючи всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, 14 травня 2019 року погодився на пропозицію
ОСОБА_9 сприяти безперешкодному перевезенню останнім лісопродукції породи дуба шляхом здійснення супроводу його автомобіля з метою уникнення зупинки під час руху по м. Ковель.
На виконання вказаних домовленостей, володіючи відповідною службовою інформацією, ОСОБА_6 07 червня 2019 року, рухаючись на власному автомобілі перед автомобілем Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,
під керуванням ОСОБА_9 , здійснив супровід цього транспортного засобу
по м. Ковелю до місця відвантаження деревини, за що того ж дня о 18 годині
10 хвилин на території автозаправної станції «ОККО» на вул. Володимирській, 120
у м. Ковелі одержав для себе від ОСОБА_9 2 500 грн неправомірної вигоди,
а ще 1 000 грн та 2 500 грн неправомірної вигоди ОСОБА_6 одержав
від ОСОБА_9 за надання тих же послуг 08 та 11 червня 2019 року.
Суд першої інстанції зазначені дії ОСОБА_6 кваліфікував за ст. 368 ч. 1
КК України як одержання службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, не погодившись з кваліфікацією органом досудового розслідування вказаного злочину за ст. 368 ч. 3 КК України
як такого, що вчинений повторно та поєднаний з вимаганням неправомірної вигоди.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 грудня 2024 року щодо
ОСОБА_6 - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду
і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний порушив вимоги ст. 404 ч. 3 КПК України, необґрунтовано погодився із висновками місцевого суду про відсутність в діянні ОСОБА_6 кваліфікуючих ознак повторності та вимагання неправомірної вигоди
й правильністю кваліфікації його дій за ст. 368 ч. 1 КК України.
Вказує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, в ухвалі не надав відповідей на доводи прокурора, не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, чим порушив вимоги ст. 419
КПК України.
Заперечень на касаційну скаргу прокурора від учасників судового провадження
не надходило.
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні касаційну скаргу підтримала частково,
не погодившись з доводами щодо наявності в діянні ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки вимагання неправомірної вигоди.
У судовому засіданні захисник і засуджений вважали касаційну скаргу прокурора необґрунтованою і просили залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 
в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії
з використанням службового становища, прокурор у касаційній скарзі
не оспорює, однак стверджує, що вказане кримінальне правопорушення було вчинено повторно та поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, у зв`язку із чим дії ОСОБА_6 підлягали кваліфікації за ст. 368 ч. 3 КК України.
Вирішуючи питання щодо доведеності вини  ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив, дав оцінку доказам у кримінальному провадженні, з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позиції учасників судового провадження і за результатом судового розгляду дійшов висновку про відсутність в діянні ОСОБА_6 кваліфікуючих ознак повторності та вимагання неправомірної вигоди й необхідність кваліфікації інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення за ст. 368 ч. 1
КК України.
Обґрунтовуючи свої висновки, з посиланням на досліджені докази, суд зазначив,
що зміст розмов ОСОБА_6 з ОСОБА_9 , характер та однаковий спосіб вчинення злочинних дій, вказують на те, що вони були об`єднані єдиним умислом ОСОБА_6 на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_9 упродовж невизначеного періоду, визнавши, що дії ОСОБА_6 з 07 по 11 червня
2019 року були елементами одиничного злочину та з самого початку охоплювалися єдиним злочинним наміром на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_9 , що виключає можливість кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 368 ч. 3 КК України за ознакою повторності.
Крім того, суд першої інстанції констатував недоведеність іншої кваліфікуючої ознаки вказаного складу злочину - вимагання неправомірної вигоди.
На обґрунтування такого висновку суд зазначив, що зі змісту розмови між
ОСОБА_6 та ОСОБА_9 14 травня 2019 року, показань останнього
в суді, не встановлено погроз на його адресу з боку ОСОБА_6 або натяків,
що безперешкодний проїзд буде можливим лише за умови надання неправомірної вигоди. Не зафіксовані такі вимоги чи погрози і під час контролю за вчиненням злочину. Навпаки, свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердив,
що ОСОБА_6 не погрожував заподіянням шкоди його правам чи законним інтересам у разі відмови дати хабар, а допитані колеги ОСОБА_6 заперечили отримання від нього будь-яких незаконних вказівок щодо перевірок вантажних транспортних засобів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_8 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив його доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав
їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо відсутності
в діянні ОСОБА_6 ознак повторності та вимагання неправомірної вигоди, визнавши безпідставними доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення
про необґрунтовану перекваліфікацію місцевим судом дій ОСОБА_6 
зі ст. 368 ч. 3 КК України на ч. 1 вказаної статті. При цьому суд апеляційної інстанції врахував вимоги ст. 32 частин 1, 2 КК України і своє рішення обґрунтував
з посиланням на такі вимоги. 
Як зазначив суд апеляційної інстанції, злочинні дії ОСОБА_6 вказували
на вчинення ним продовжуваного кримінального правопорушення, оскільки кожен окремий епізод отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_9 , хоча й відбувся у різний час, однак це охоплювалася єдиним злочинним наміром ОСОБА_6 , що підтверджується змістом розмов ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , відомостями з досліджених місцевим судом протоколів НСДР та іншими доказами.
Враховуючи обставини внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у цьому кримінальному провадженні  про вчинення ОСОБА_6 одиничного кримінального правопорушення і зміст таких відомостей, висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, викладені в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2023 року в справі № 161/1921/20, колегія суддів касаційного суду погоджується
з висновками апеляційного суду про відсутність в діянні ОСОБА_6 ознак повторності .
Крім того, як убачається з оскаржуваної ухвали, апеляційний суд перевірив
та визнав непідтвердженими доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності
в діянні ОСОБА_6 ознак вимагання неправомірної вигоди, зазначивши,
що висновки місцевого суду щодо відсутності вказаної кваліфікуючої ознаки
є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Так, відповідно до примітки 5 ст. 354 КК України, у статтях 354, 368, 368-3 і 368-4 цього Кодексу під вимаганням неправомірної вигоди слід розуміти вимогу щодо надання неправомірної вигоди з погрозою вчинення дій або бездіяльності
з використанням свого становища, наданих повноважень, влади, службового становища стосовно особи, яка надає неправомірну вигоду, або умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.
Така ознака, як вимагання неправомірної вигоди, може бути поставлена у провину за наявності трьох основних чинників: ініціатором давання (одержання) неправомірної вигоди є службова особа, яка одержує таку вигоду; пропозиція
про давання (одержання) неправомірної вигоди має характер вимоги (примусу),
що підкріплюється відкритою погрозою, або створенням таких умов,
які переконують особу, яка надає таку вигоду, в наявності реальної небезпеки (прихована погроза) її правам та законним інтересам, що змушує 
погодитися з вимогою особи, яка вимагає неправомірну вигоду; дії, виконанням (невиконанням) яких погрожує вимагач, зумовлені його службовим становищем
і, головне, мають протиправний характер та спрямовані на заподіяння шкоди правам та законним інтересам особи, яка надає неправомірну вигоду.
Фактично на підтвердження винуватості обвинуваченого у вимаганні неправомірної вигоди прокурор посилався на зміст розмов ОСОБА_6 з ОСОБА_9 ,
які зафіксовані у протоколах за результатами проведення НСРД, а також на заяву останнього, адресовану до правоохоронного органу про вчинення кримінального правопорушення.
Як зазначив апеляційний суд, зі змісту розмов між ОСОБА_6 
та ОСОБА_9 , зафіксованих у протоколах за результатами проведення НСРД, які досліджені судом першої інстанції, не встановлено обставин того,
що ОСОБА_6 примушував ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди,
або ж висловлював погрози йому з приводу того, що у разі ненадання неправомірної вигоди він не зможе безперешкодно здійснювати перевезення деревини. При цьому ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_6 про намір транспортування (перевезення) деревини, а останній запевнив, що забезпечить безперешкодний супровід вантажу територією міста Ковеля, запропонувавши підрахувати вартість цієї послуги
за раніше обумовленою сумою.
Крім того, під час допиту в суді першої інстанції ОСОБА_9 надав показання,
що ОСОБА_6 не висував йому умови про те, що у разі відмови надання неправомірної вигоди, він чинитиме будь-які перешкоди першому, а також
не погрожував йому.
Не містять будь-яких відомостей щодо вимагання неправомірної вигоди ОСОБА_6 у ОСОБА_9 й інші досліджені місцевим судом докази, зокрема показання допитаних свідків. Посилання прокурора на заяву ОСОБА_9 
до правоохоронного органу про вчинення кримінального правопорушення, як доказ винуватості ОСОБА_6 у вимаганні неправомірної вигоди, апеляційний суд визнав необґрунтованим і таким, що спростовується іншими доказами.
У касаційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів на спростування наведених висновків апеляційного суду щодо відсутності в діянні ОСОБА_6 ознак вимагання неправомірної вигоди, а тому і в цій частині доводи його касаційної скарги теж є необґрунтованими.
Апеляційний суд переконався у тому, що місцевий суд відповідно до вимог
ст. 94 КПК України перевірив зібрані докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності
та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності та навів детальний аналіз досліджених доказів і, врахувавши, що прокурор в апеляційній скарзі не погоджувався з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів,
а не їх змістом, та вказував на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 
за встановлених обставин, не знайшов підстав для їх повторного дослідження.
При цьому апеляційний суд дійшов до висновку про те, що зміст досліджених судом першої інстанції доказів правильно відображено у оскаржуваному вироку,
а висновки суду щодо оцінки цих доказів відповідають фактичним обставинам
та зроблені відповідно до вимог КПК України.
За таких обставин, судом апеляційної інстанції порушень вимог ст. 404 ч. 3
КПК України, які б були істотними, з врахуванням обставин цього кримінального провадження, не допущено, а тому доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом цих вимог, як підстави для скасування судового рішення,
є необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи
про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, визнав їх безпідставними, навів переконливі аргументи
на їх спростування та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись
із висновком суду першої інстанції про необхідність кваліфікації злочинних дій ОСОБА_6 за ст. 368 ч. 1 КК України.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув подану апеляційну скаргу з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону,
є обґрунтованим та вмотивованим.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів
не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини
ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого
ст. 368 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог
КПК України.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 
цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений винний у його вчиненні.
Обґрунтованість рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 
від покарання у зв`язку із закінченням строків давності прокурор у касаційній скарзі не оспорює.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами
для зміни чи скасування судових рішень, за касаційною скаргою прокурора
не виявлено.
За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора, скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції за результатом касаційного розгляду
не встановлено.
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 березня 2025 року щодо ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3