справа № 761/3887/25                                           головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/15113/2025   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
18 листопада 2025 року                                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді     Березовенко Р.В., 
суддів                           Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Мневцем Олександром Миколайовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання припиненими правовідносин, припиненим договору іпотеки та скасування записів у реєстрах,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , підписана її представником - адвокатом Мневець О.М., який діє на підставі ордеру, до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Департамент КМР (КМДА), третя особа), про визнання припиненими правовідносин, припиненим договору іпотеки та скасування записів у реєстрах, у якій позивачка просила:
визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором №K2S4GK00260053, укладеним 30 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 ;
визнати припиненим договір іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 30 травня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк»;
скасувати запис про іпотеку №31936740 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки, реєстраційний номер іпотеки у Державному реєстрі іпотек №5053168 - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати запис про обтяження №31936704 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №5044798 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , останній 30 травня 2007 року уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір. Для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між банком та її чоловіком також було укладено договір іпотеки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з рішенням суду від 14 серпня 2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано.
У 2016 році банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості до позивача, як поручителя, та її чоловіка, однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року позов в частині вимог до позивача як поручителя залишено без задоволення у зв`язку із заміною валюти кредиту без згоди поручителя.
Судами також розглядалась справа за позовом позивача до її колишнього чоловіка про поділ майна подружжя. На підставі рішення суду першої інстанції, яким їй на праві особистої приватної власності було виділено квартиру, вона у травні 2019 року здійснила реєстрацію свого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, хоча у подальшому рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції рішення суду першої інстанції у цій частині було скасовано.
У квітні 2021 року колишній чоловік позивача помер, у зв`язку з чим, як вважає позивачка, зобов`язання за договором кредиту та договором іпотеки припинились. Вона не може відповідати за договором кредиту, оскільки у вимогах банку до неї як поручителя було відмовлено і ця порука припинена, а за договором іпотеки вона не є іпотекодавцем. Більш того, після смерті її колишнього чоловіка спадкова справа не заводилась, спадкоємці відсутні. Наявність в ДРРП на нерухоме майно записів про наявність іпотеки від 30 травня 2007 року та відповідного обтяження порушують її права як співвласника квартири.
03 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Хитрової Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Позиція обґрунтована тим, що зобов`язання з повернення кредитних коштів, отриманих згідно з кредитним договором від 30 травня 2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», не виконані, а стягнута на підставі судового рішення заборгованість не сплачена. За кредитні кошти, отримані позичальником у шлюбі, було придбано квартиру АДРЕСА_2 , яку передано в іпотеку. Позивачка була обізнана про отримання кредиту та передачу квартири у іпотеку, надавала свою письмову згоду у договорі кредиту. У справі за позовом позивачки до колишнього чоловіка ОСОБА_2 про поділ майна подружжя постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року залишено без змін постанову апеляційного суду в частині відмови у визнанні за нею права приватної власності на іпотечну квартиру. У квітні 2021 року ОСОБА_2 помер, відомості про наявність заведеної спадкової справи відсутні, строк пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника не сплинув, оскільки жодна особа свідоцтво про право на спадщину не отримувала, відповідач пред`явив претензію кредитора шляхом її направлення до Восьмої київської державної нотаріальної контори. ОСОБА_2 був і боржником за договором кредиту і іпотекодавцем за договором іпотеки, підстави для визнання припиненими зобов`язань за цими договорами відсутні, записи в ДРРП на нерухоме майно про іпотеку та про обтяження є чинними і скасуванню не підлягають.
04 квітня 2025 року до суду від представника третьої особи - Департаменту з питань реєстрації КМР (КМДА) Дубровської І.О. надійшли пояснення на позов, в яких висловлено прохання залишити без задоволення позовні вимоги в частині скасування в ДРРП на нерухоме майно записів про іпотеку №31936740 та заборону відчуження об`єкта №5044798. Позиція обґрунтована тим, що державним реєстратором Департаменту прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 за її заявою на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року у справі №761/31747/16. Оскільки в архівній складовій частині реєстру: Єдиному реєстрі заборон відчуження та Державному реєстрі іпотек, щодо вказаної квартири були відповідні записи, то державним реєстратором вони були актуалізовані шляхом перенесення до розділу про об`єкт нерухомого майна.
10 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Мневець О.М., надійшла відповідь на відзив відповідача, у якій він просить відхилити заперечення відповідача та задовольнити позов. Зокрема, вказує, що про наявність спадкоємців ОСОБА_2 , які фактично прийняли спадщину після його смерті, оскільки були зареєстровані з ним на час смерті за однією адресою і не подавали заяв про відмову від спадщини, АТ КБ «ПриватБанк» було відомо ще з дня винесення Київським апеляційним судом ухвали від 19 липня 2023 року у справі №761/31747/16-ц про залучення правонаступників ОСОБА_2 . Оскільки про факт смерті ОСОБА_2 банку стало відомо не пізніше 29 червня 2022 року, що підтверджено ухвалою апеляційного суду про задоволення клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів, з документальним підтвердженням наявності спадкоємців померлого - не пізніше 19 липня 2023 року, а натомість банк звернувся до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з кредиторською вимогою 24 березня 2025 року, то відповідно банком пропущено 6-ти місячний строк на пред`явлення своїх вимог до спадкоємців. З огляду на те, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , то його зобов`язання перед банком припинились.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 31 липня 2025 року подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
З позиції апелянта, оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем колишнього чоловіка у зв`язку з припиненням шлюбних відносин на підставі рішення суду, вона не має відповідати за його борговими зобов`язаннями.
Зобов`язання позивача, як поручителя також припинені, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року у справі №753/3514/16-ц.
Вважає, що правовідносини між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №К284СК00260053 від 30 травня 2007 року з обтяженням по іпотеці квартири за адресою: АДРЕСА_1 мають бути визнаними припиненими внаслідок смерті особи, яка відповідає за зобов`язанням, з урахуванням положень статті 608 ЦК України.
За фактичними обставинами справи відсутні особи, які мають відповідати за боргами померлого ОСОБА_2 , оскільки для цього в силу положень ч. 2 ст. 1281 ЦК України спадкоємець має отримати свідоцтво про право на спадщину, як обов`язкова умова стягнення боргу з спадкоємця кредитором.
В межах дійсної справи предметом розгляду не є відповідальність спадкоємців померлого щодо погашення боргу за кредитним договором.
Також, ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 25 лютого 2025 року у справі №296/5532/23 який погодився з висновками суду апеляційної інстанції який визнав припиненою поруку та іпотеку після смерті іпотекодавця, при тому, що позивачка у справі прийняла спадщину після його смерті, але згоди відповідати за кредитним зобов`язанням після смерті боржника не надавала, що відповідно до частини першої статті 523 ЦК України свідчить про припинення поруки та іпотеки й відсутність у позивачки зобов`язань з погашення заборгованості за кредитним договором, у тому числі й за рахунок предмета іпотеки.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Мневцем Олександром Миколайовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання припиненими правовідносин, припиненим договору іпотеки та скасування записів у реєстрах, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
22 вересня 2025 року представниця АТ КБ «ПриватБанк» - адвокатка Хитрова Л.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мневець Олександр Миколайович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 вересня 2001 року між позивачкою та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського району м.Києва було зареєстровано шлюб за актовим записом №480.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року у справі №761/19280/14-ц, яке набрало законної сили, вказаний шлюб було розірвано та після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 залишено « ОСОБА_1 ».
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №9200 від 14 квітня 2021 року, в якій вказано про видачу свідоцтва НОМЕР_1 . Також дана обставина була встановлена при розгляді судової справи №761/31747/16 (ухвалою апеляційного суду від 19 липня 2023 року залучено правонаступників ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ).
Під час перебування позивачки у зареєстрованому шлюбі, а саме 30 травня 2007 року, між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №K2S4GK00260053, з п.7.1 якого вбачається, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 30 травня 2007 року по 29 травня 2027 року у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 182 439,60 доларів США на наступні цілі: купівлю житла 152 000,00 доларів США, а також у розмірі 30 439,60 доларів США на сплату страхових платежів, у випадку та порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості.
Згідно з п.7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека наступного об`єкта: 3-х кімнатна квартира, АДРЕСА_1 .
Після пунктів 8.1, 8.2 договору міститься «Згода», у якій зазначено, що ОСОБА_1 дає згоду на укладення позичальником кредитного договору №K2S4GK00260053 від 30 травня 2007 року, одержання позичальником кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з позичальником (у тому числі: 3-х кімнатна квартира, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У вказаній згоді міститься рукописне зазначення ОСОБА_6 та підпис.
Того ж дня 30 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Марченко М.Ф., номер в реєстрі №1398, згідно з п.33.2 якого за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором №K2S4GK00260053 від 30 травня 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем по поверненню кредиту у 182 439,60 доларів США на строк з 30 травня 2007 року по 29 травня 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира загальною площею 63,20 кв.м., житловою площею 44,70кв.м., предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Марченко М.Ф. за реєстровим номером №1393 від 30 травня 2007 року, предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, 30 травня 2007 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язувалась солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором.
Обставини того, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 30 травня 2007 року було укладено кредитний договір на суму 182 439,60 доларів США, а також того, що між цим банком та ОСОБА_1 30 травня 2007 року було укладено договір поруки в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було встановлено, при розгляді справи №753/3514/16-ц за позовом банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
З тексту рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року встановлено, що у лютому 2016 року банк звернувся з позовом до Дарницького районного суду м. Києва, який 21 липня 2016 року ухвалив рішення про стягнення з відповідачів 113 674,38 євро, що еквівалентно станом на 16 січня 2016 року - 2 999 866,89 грн заборгованості за кредитним договором. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї заборгованості скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові до неї. При розгляді даної справи судом було встановлено, що згідно заяви ОСОБА_2 від 30 жовтня 2008 року вказаний кредитний договір переведено з валюти долар США на валюту євро. Розмір кредиту після конвертації склав 134 496 євро 82 центи, що погоджено додатковою угодою №1 до кредитного договору. За матеріалами справи, поручитель ОСОБА_1 не повідомлялась та не давала згоди на конвертацію валюти за кредитом, а відтак не вбачалось підстав для стягнення заборгованості з поручителя солідарно з боржником.
Дані обставини були предметом дослідження і при розгляді судової справи №761/31747/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Текстом постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у цій справі підтверджується, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із вказаним позовом до Шевченківського районного суду м. Києва, який рішенням від 21 березня 2019 року позов задовольнив та визнав за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,20 кв. м, житловою площею 44,70 кв. м, та на автомобіль ToyotaYaris, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, а позивачка довела факт придбання за особисті кошти квартири та автомобіля.
Дане рішення було оскаржено до суду апеляційної інстанції особою, яка не брала участі у справі - АТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . За результатами перегляду справи Київський апеляційний суд постановою від 18 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Верховний Суд, переглядаючи справу за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , вказану скаргу задовольнив частково, постанову апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру залишив без змін, а в частині визнання права особистої приватної власності на автомобіль Toyota Yaris постанову апеляційного суду - скасував, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року в цій частині залишив в силі.
Залишаючи без змін постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання особистої приватної власності ОСОБА_1 на квартиру, Верховний Суд вказав, зокрема на обґрунтованість висновку апеляційного суду про відсутність фактичного спору між подружжям про поділ майна та спрямованість поданого позову на уникнення сплати боргу боржником (чоловіком позивача) або ж ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу. Апеляційним судом враховано, що спірна квартира придбана за кредитні кошти та є предметом іпотеки, що виключає придбання позивачкою квартири за свої особисті кошти. У кредитному договорі від 30 травня 2007 року №К284СК00260053 ОСОБА_1 , надаючи згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_2 кредитного договору та передачу в іпотеку банку квартири, також вказувала, що це майно належить їй з позичальником на праві спільної сумісної власності. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, набуту ними в період шлюбу, та не доведено належними та допустимими доказами придбання майна за її особисті кошти. Апеляційним судом також враховано, що позов у цій справі подано після ухвалення Дарницьким районним судом м. Києва рішення від 21 липня 2016 року у справі №753/3514/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 30 травня 2007 року №К284СК00260053 у розмірі 113 674, 38 євро, що еквівалентно 2 999 866, 89 грн. Касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником, а за спільним зобов`язанням подружжя відповідає спільним майном. Досліджені апеляційним судом докази, а також встановлені у справі №753/3514/16-ц обставини дають достатні підстави для висновку, що цільове призначення кредиту за кредитним договором від 30 травня 2007 року №К284СК00260053 - на придбання трикімнатної квартири.
Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №263776401, сформованої 30 червня 2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1848946480000, яку позивачкою долучено до позову, підтверджується, що квартира АДРЕСА_2 складається з 3-х кімнат, загальна площа 63,20 кв.м, житлова 44,7 кв.м., була зареєстрована за нею ( ОСОБА_1 ) державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації КМР (КМДА) Тараненко О.О. 23 травня 2019 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/31747/16-ц (провадження 2/761/241/2019), виданого 21 березня 2019 року, тобто до того як законність та обґрунтованість цього рішення була перевірена судами апеляційної та касаційної інстанцій. В розділи «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» та «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» державним реєстратором під № 31936740 перенесено дані про зареєстровану іпотеку за №5053168 від 31 травня 2007 року (відомості до 01 січня 2013 року - державний реєстр іпотек, підстава реєстрації - договір іпотеки, серія та номер - 1398, виданий 30 травня 2007 року, видавник - ПН КМНО Марченко М.Ф. , строк виконання зобов`язання - 29 травня 2027 року, розмір основного зобов`язання - 182 439,60 доларів США, іпотекодавець - ОСОБА_8 , іпотекодержатель - ЗАТ КБ «ПриватБанк») під №31936704 перенесено дані про наявність зареєстрованого обтяження №5044798 від 30 травня 2007 року (відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року - Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суб`єкт обтяження - особа, майно якої обтяжується ОСОБА_2 , вид обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава реєстрації - договір іпотеки квартири, серія та номер - 1398, виданий 30 травня 2007 року, видавник - ПН КМНО Марченко М.Ф.).
Аналогічні відомості містяться і у долученій представником третьої особи до пояснень на позов Інформації з реєстрів станом на 02 квітня 2025 року по об`єкту нерухомого майна №1848946480000.
Як встановлено з наявних у матеріалах доказів, колишній чоловік позивачки - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Інформаційною довідкою від 09 березня 2023 року Першої Київської державної нотаріальної контори, яку позивачкою долучено до позову, підтверджується, що у спадковому реєстрі інформація по запиту « ОСОБА_2 » відсутня. Дана обставина не заперечувалась сторонами при розгляді справи.
Разом з тим, під час розгляду судами Київським апеляційним судом справи №761/31747/16 про поділ майна подружжя ухвалою від 19 липня 2023 року, в якості правонаступників померлого ОСОБА_2 до участі у справі було залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується змістом постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року.
Зі змісту ухвал Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18 жовтня 2023 року у справі 761/31747/16-ц, які оглянуті судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень при розгляді даної справи, вбачається, що вказаних правонаступників залучено до участі у справі з огляду на те, що вони були зареєстровані з ОСОБА_2 за однією адресою на момент його смерті, із заявами про відмову від прийняття спадщини не звертались, у силу положень статті 1261 ЦК України, ч.3 ст.1268 ЦК України є спадкоємцями першої черги та вважаються такими, що прийняли спадщину після спадкодавця ОСОБА_2 
АТ КБ «ПриватБанк» за вих. №81201К2S4L478 від 24 березня 2025 року на адресу Восьмої Київської державної нотаріальної контори склав претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України, боржник ОСОБА_2 , у якій банк просить повідомити чи заводилась спадкова справа, включити вимоги банку до спадкової маси, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивачка ОСОБА_1 була обізнана про передачу в іпотеку банку квартири АДРЕСА_2 з моменту укладення її чоловіком ОСОБА_2 кредитного договору K2S4GK00260053 від 30 травня 2007 року, за яким кошти надавались на придбання житла, а про згоду на отримання кредиту та передачу в іпотеку саме вказаної квартири вона зазначила письмово безпосередньо на останньому аркуші кредитного договору. Судом не встановлено підстав для висновку про припинення основного зобов`язання - кредитного договору від 30 травня 2007 року, у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_2 , оскільки у справі №761/31747/16 про поділ майна подружжя судами встановлено наявність правонаступників після його смерті, які в силу закону вважаються такими, що прийняли спадщину і не відмовились від неї. Більш того, оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем щодо майна її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , то питання щодо своєчасності пред`явлення чи не пред`явлення банком кредиторської вимоги до його спадкоємців на майно, яке входить до спадкової маси, може бути предметом дослідження у спорі між кредитодавцем (кредитором, іпотекодержателем) та спадкоємцями позичальника (боржника, іпотекодавця) у випадку його виникнення.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування запису про іпотеку №31936740 у ДРРП на нерухоме майно та запису про обтяження №31936704 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, то судом було встановлено, що 23 травня 2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації КМР (КМДА) Титаренко О.О. за заявою ОСОБА_1 прийнято рішення про проведення державної реєстрації за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року у справі №761/31747/16, яке було скасовано постановою апеляційного суду 18 жовтня 2023 року і в цій частині залишено без змін Верховним Судом. Відповідно до абзацу 2 п.12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127, в редакції яка діяла станом на травень-червень 2019 року, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів. Державним реєстратором на час проведення реєстрації права власності за ОСОБА_1 проведено вказані дії та перевірено в архівних складових ДРРП на нерухоме майно наявність записів про обтяження та іпотеку, які були внесені до 01 січня 2013 року, та перенесено чинні записи в розділи «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки», «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень», а саме: - за номером № 31936740 перенесено дані про зареєстровану іпотеку за №5053168 від 31 травня 2007 року - за номером №31936704 - дані про наявність зареєстрованого обтяження №5044798 від 30 травня 2007 року. У той же час рішення суду на підставі якого за позивачкою визнано право власності на іпотечну квартиру скасовано, тобто правові підстави для виникнення у неї права власності на всю квартиру відсутні. Отже, сама наявність у ДРРП на нерухоме майно відомостей про реєстрацією за позивачкою права власності на всю іпотечну квартиру не свідчить про наявність у неї такого права, правова підстава виникнення такого права відсутня.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують майнові інтереси кредитора у разі невиконання чи неналежного виконання обов`язків боржником, а саме різні види забезпечення виконання зобов`язання.
Одним із таких видів забезпечення виконання зобов`язання є застава (частина перша статті 546 ЦК України).
Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки (частина шоста статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
За частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Стаття 11 Закону України «Про іпотеку» визначає, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Таким чином, іпотека є забезпеченням виконання зобов`язання та як додаткове зобов`язання поділяє долю основного зобов`язання, яке забезпечує.
Норми спеціального закону - Закону України «Про іпотеку» регламентують підстави виникнення, застосування та припинення іпотеки, а також визначають статус суб`єктів іпотечного зобов`язання.
За статтею 1 Закону України «Про іпотеку» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою.
Отже, законодавець розрізняє статус іпотекодавця залежно від його зв`язку з основним зобов`язанням: якщо іпотекодавець є зобов`язаною особою за основним правовідношенням, то він є боржником, у разі якщо ж іпотекодавець передав нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем, то він є майновим поручителем.
У рішенні від 14 липня 2020 року №8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» Конституційний Суд України роз`яснив, що іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Водночас на іпотечні правовідносини суттєво впливають спадкові правовідносини, які мають певні особливості і окреме регулювання у межах книги 6 ЦК України. І такий вплив виражається у припиненні основного зобов`язання, що виникло між спадкодавцем (боржником) та кредитором через нереалізацію останнім права вимоги відповідно до положень ст. ст. 1281, 1282 ЦК України. Наслідком припинення основного зобов`язання є скасування іпотеки, як зобов`язання акцесорного (додаткового). Тому у цих правовідносинах іпотека припиняється у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, що узгоджується зі змістом ст. 17 Закону України «Про іпотеку».
Так, відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. У разі видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва.
Стаття 1281 ЦК України, передбачає, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
За статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Зі змісту наведених вище статей можна зробити висновок, що вони стосуються правовідносин, за яких сторона основного зобов`язання помирає, а її майно переходить до інших осіб - спадкоємців, які разом з цим майном набувають невиконане особисте боргове (грошове) зобов`язання спадкодавця, яке обмежується вартістю успадкованого майна.
На відміну від правовідносин майнового поручительства, на цьому етапі таке майно не розглядається основним засобом погашення зобов`язання. На противагу іпотечному майну, зазначене спадкове майно може не містити обтяжень кредитора, а самі спадкоємці, набуваючи таке вільне від обтяжень майно та мирно володіючи ним, можуть не знати про боргові зобов`язання спадкодавця (спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги).
Своєю чергою кредитор теж має проявити обачність і заявити про свої вимоги до спадкоємців протягом розумного строку, який визначає стаття 1281 ЦК України.
З цього логічно випливають норми статті 1282 ЦК України, які, враховуючи характер виниклих правовідносин (розріз спадкових та боргових зобов`язань), гарантують спадкоємцеві право залишити собі спадкове майно (яке іноді має значну нематеріальну цінність для особи), виплативши його грошовий еквівалент. І лише в разі незадоволення своїх грошових вимог кредитор вправі розпочати процес звернення стягнення на це майно.
Натомість спадкування майна майнового поручителя має інший характер та інше правове врегулювання.
Насамперед, іпотекодержатель не є кредитором іпотекодавця, який не є стороною основного зобов`язання, позаяк, останній не є боржником.
Аналогічні висновки щодо розрізнення спадкування зобов`язань за іпотечним договором надала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2025 року у справі №761/382/21.
За обставинами цієї справи, зобов`язання за основним договором - кредитним договором від 30 травня 2007 року виникло саме у ОСОБА_2 , яке на момент смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ним не виконано, строк виконання зобов`язання визначено договором до 29 травня 2027 року. Договір іпотеки квартири від 30 травня 2007 року, укладено між цими ж сторонами, на термін - до повного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього. Боржник за кредитним договором та заставодавець за договором іпотеки квартири у цій справі були поєднані у одній особі - ОСОБА_2 .
Отже, ОСОБА_2 у спірних правовідносина не виступав майновим поручителем, а був іпотекодавцем та зобов`язаною особою за основним правовідношенням (боржником), тому його боргові зобов`язання у т.ч. іпотечні підлягають спадкуванню.
Щодо посилань апелянта постанову Верховного Суду від 25 лютого 2025 року у справі №296/5532/23, апеляційний суд зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
А відтак, зважаючи на те, що правовідносини, що були предметом розгляду у справі, вказаній апелянтом, не є подібними до правовідносин у даній справі, такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом, т. як стосуються підстав припинення прав поручителя.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Однак, в силу положень ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредитор спадкодавця може пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше 6 (шести) місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. На час розгляду справи сторонами не заперечувалось, що спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_2 не відкривалась і свідоцтва на спадщину не видавались, хоча і є особи, які в силу закону належать до спадкоємців першої черги, від прийняття спадщини не відмовились і залучались апеляційним судом як правонаступники померлого у справі №761/31747/16.
Отже, хоча ст. 1296 ЦК України передбачає право спадкоємця одержати свідоцтво про право на спадщину, а його відсутність не позбавляє права на спадщину, проте ч.2 ст.1281 ЦК України передбачає початок відліку строку на пред`явлення кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємців саме з дня одержання свідоцтва на спадщину.
Більш того, оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем щодо майна її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , то питання щодо своєчасності пред`явлення чи не пред`явлення банком кредиторської вимоги до його спадкоємців на майно, яке входить до спадкової маси, може бути предметом дослідження лише у спорі між кредитодавцем (кредитором, іпотекодержателем) та спадкоємцями позичальника (боржника, іпотекодавця) у випадку його виникнення.
З огляду на викладене, висновки місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Мневцем Олександром Миколайовичем - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
        Г.І. Мостова