ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2025 року
м. Київ
Справа № 199/5770/24
Провадження № 61-7675св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Погрібняка Олексія Михайловича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра(раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська)від 24 вересня 2024 року в складі судді Руденко В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року в складі колегії суддів Агєєва О. В., Никифоряка Л. П., Новікової Г. В.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра (раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська) від 18 червня 2010 року з нього стягнуто на користь відповідачки аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку.
12 грудня 2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра (раніше - Бабушкінськоий районний суд м. Дніпропетровська) збільшено розмір аліментів у зв`язку з отриманням дитиною інвалідності до 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно до повноліття сина.
Заборгованості зі сплати аліментів він не мав.
31 липня 2023 року він отримав поранення, пов`язані із захистом Батьківщини під час перебування у лавах Збройних Сил України (далі - ЗСУ), став інвалідом війни II групи, потребує лікування та реабілітації.
На його утриманні перебуває його мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не працює, постійно хворіє та отримує пенсію за віком.
Через вказану інвалідність він не може влаштуватися на роботу та отримувати сталий прибуток. Єдиним доходом, який він отримує, є державна допомога інваліду II групи.
Просив зменшити розмір аліментів, встановлений рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра (раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська) від 18 червня 2010 року, з 1/3 частки на 1/5 частку від його заробітку (доходу), але не менше встановленого мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
24 вересня 2024 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра (раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра (раніше - Бабушкінськоий районний суд м. Дніпропетровська) від 12 грудня 2014 року, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
21 травня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра (раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська) від 24 вересня 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що спільний син сторін є дитиною з інвалідністю (з дитинства) з діагнозом: тяжка розумова відсталість та потребує постійного догляду.
Також матеріалами справи підтверджено, що позивач згідно з довідкою до акта огляду Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 13 лютого 2024 року з 13 березня 2024 року є інвалідом ІІ групи у зв`язку із отриманим на війні пораненням та, відповідно, непрацездатним.
Згідно з довідками ОК-5, ОК-7 позивач непрацевлаштований та отримує пенсію за інвалідністю в розмірі 18 975,44 грн, на його утриманні перебуває непрацездатна матір - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримує пенсію за віком.
Отже, є підстави для зменшення розміру аліментів на дитину до 1/4 доходу позивача у зв`язку з тим, що останній отримав інвалідність та втратив працездатність, що безумовно впливає на його майнове становище, є законним та обґрунтованим.
Аналогічні за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19, від 28 травня 2021 року в справі № 715/2073/20, від 03 липня 2024 року в справі № 552/2073/23.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Погрібняк О. М. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра (раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська) від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 761/26947/17, від 22 січня 2020 року в справі № 691/1497/18, від 17 лютого 2020 року в справі № 459/2186/18, від 23 лютого 2022 року в справі № 447/2136/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
18 червня 2010 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частині від всіх видів заробітку щомісячно до досягнення ним повноліття.
12 грудня 2014 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в справі № 200/18341/14-ц збільшено розмір аліментів на дитину до 1/3 частин заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним повноліття у зв`язку із встановленням у вересні 2012 року неповнолітньому ОСОБА_3 інвалідності з дитинства (а. с. 8, 9).
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13 березня 2024 року ОСОБА_2 встановлено інвалідність ІІ груп внаслідок поранення, пов`язані із захистом Батьківщини. З наданих позивачем медичних документів вбачається, що наразі його здоров`я значно погіршилося через важкі травми та хвороби, пов`язані з військовою службою, і він потребує тривалого лікування та реабілітації (а. с. 20).
Відповідно до копій медичного обстеження ОСОБА_2 встановлено діагноз: «обмежений гіперкератоз долонь», виявлено ознаки грубого аксонального ураження правого великогомілкового нерву з рівня нижче підколінної ямки (зі зниженням функцій 80 % від нижньої межі норми) та ознаки аксонального ураження правого малогомілкового нерву з рівня нижче гомілки малогомілкової кістки (із зниженням функції на 35-40 % від нижньої межі норми. 
Відповідно до довідки ОК-5, ОК-7 позивач непрацевлаштований та отримує пенсію за інвалідністю у розмірі 18 975,44 грн. На його утриманні перебуває непрацездатна матір - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримує пенсію за віком (а. с. 10-19).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу (далі - СК) України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2024 року в справі № 759/14761/22, від 19 грудня 2022 року в справі № 643/3223/21 та ін.). 
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. 
Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. 
У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 березня 2025 року в справі № 522/8836/23, від 27 листопада 2024 року в справі № 613/1404/23 та ін.
Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився у сторону погіршення матеріальний стан, оскільки 31 липня 2023 року він отримав поранення, пов`язані із захистом Батьківщини під час перебування у перебування у лавах ЗСУ, став інвалідом війни II групи, потребує лікування та реабілітації. Крім того, на його утриманні перебуває його мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не працює, постійно хворіє та отримує пенсію за віком.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що після визначення 12 грудня 2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра (раніше - Бабушкінськоий районний суд м. Дніпропетровська) розміру аліментів на сина ОСОБА_3 стан здоров`я і матеріальне становище позивача суттєво погіршилися, що відповідно до положень статті 192 СК України є підставою для зміни розміру аліментів з 1/3 на 1/4 частини від доходу позивача.
Такі висновки судів узгоджуються з постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 691/1497/18, на яку заявник посилається в касаційній скарзі, в якій суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду про те, що вимоги позивача в частині зменшення розміру аліментів на неповнолітню дочку підлягають частковому задоволенню.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Суди врахували баланс інтересів батька та дитини, які обидва є особами з інвалідністю.
Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували інших висновків Верховного Суду в постановах від Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 761/26947/17, від 17 лютого 2020 року в справі № 459/2186/18, від 23 лютого 2022 року в справі № 447/2136/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21, є безпідставними, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справах № № 149/2510/21, 459/2186/18, на які посилається заявник в касаційній скарзі, суди розглядали позови про збільшення розміру аліментів, у справі № 447/2136/20 - про зміну способу участі батька у вихованні дитини.Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Постанова Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 761/26947/17, на яку посилається заявник, відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Погрібняка Олексія Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра (раніше - Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська) від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська