ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/5412/25                Головуючий суддя І інстанції Сухоруков І. М.
Провадження № 22-ц/818/5144/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2025 року                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Курила О.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 03 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Харківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області із даним позовом, в якому просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 гривня за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану суддею Харківського районного суду Харківської області О.М. Якішиною за застосування до нього приниження гідності шляхом не вказання мотивів при прийнятті рішення щодо розгляду його заяви про відвід від 11.07.2025 року.
На обґрунтування позову зазначив, що суддею Харківського районного суду Харківської області О.М. Якішиною розглядається цивільна справа за його позовом до заступника Височанського селищного голови О.Тройно. Під час розгляду цивільної справи суддя О.М. Якішина розглянула його заяву про відвід головуючого судді та, в ухвалі про відмову у задоволенні відводу від 11.07.2025 року, як на думку позивача, не вказала мотиви прийняття судового рішення, чим застосувала до нього приниження гідності, чим йому спричинено моральну шкоду в розмірі 1 грн.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року справа передана до Люботинського міського суду Харківської області за підсудністю. Системою авторозподілу 25.07.2025 справу передано судді Сухорукову І.М.
Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 03 вересня 2025 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати ухвалу і справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду щодо підстав закриття провадження у справі та в тому що його позовні вимоги не можуть розглядатись за правилами будь-якого судочинства суперечать нормам Конституції України та рішенню Конституційного Суду України і зроблені судом на своєму розумінні законодавства, без врахування суддею вимог визначених ст.129 Конституції України – суддя здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, виходячи з наступного.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції зазначив наступне.

З огляду на підстави та зміст позову, а також викладені вище мотиви та висновки, позов ОСОБА_1 до держави України в особі Харківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження дій судів та суддів щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Вчинення або невчинення суддею чи судом процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення, можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені чи ухвалені.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Стаття 4 ЦПК Українизакріплює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частинами 1, 3статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 255 ЦПК України.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 зазначає що йому державою в особі Харківського районного суду Харківської області було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 1 грн. При цьому, він зазначає, що шкоду спричинено діями судді шляхом не вказання суддею у своїй ухвалі про відмову у задоволенні відводу мотивів прийняття цього судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, суддею Харківського районного суду Харківської області Якішиною О.М. 11.07.2025 було постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді.
Судом у підготовчому судовому засіданні встановлено, що предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачу, як він вважає, ухваленим процесуальним рішенням судді під час розгляду цивільної справи. 
Таким чином, у своєму позові ОСОБА_1 фактично ініціює перевірку законності ухвали судді Харківського районного суду Харківської області про відмову у задоволенні відводу.
З наданих до суду матеріалів не вбачається, що дана ухвала у встановлений законом спосіб була скасована судом вищої інстанції.
Так, закони України не передбачають можливості розгляду судами позовних заяв про визнання незаконними судових рішень, дій/бездіяльності суду (судді), пов`язаних з вчиненням ними процесуальних дій, ухваленням судових рішень, оскільки такі дії/бездіяльність, ухвалені судові рішення пов`язані з розглядом судової справи. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, допущені судами після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
Відповідно до ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Позивач не зазначив обґрунтованих доводів про наявність вказаного обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, що за змістом вказаних норм ч.ч. 2, 5 ст. 1176 ЦК України позбавляє правових підстав для розгляду по суті поданого до суду вищевказаного позову.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі № 296/12456/23, зроблено висновок, що «приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України)стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати».
Тобто поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується як тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Згідно із частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частин першої та третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 03.04.2018 в справі №820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.
Відповідно до висновків, сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 в справі №826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
За висновками, неодноразово викладеними Великою Палатою Верховного Суду, відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви (скарги) та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі відповідного порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності суду.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10.04.2025 у справі №560/19107/24.
Оскільки позивач вказує саме на постановлену суддею Харківського районного суду Харківської області Якішиною О.М. 11.07.2025 року ухвалу щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді, відсутні підстави вважати, що до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані наведені вище правові висновки Верховного Суду.
Суд зауважує, що вирішення заявленої до суддів - відповідачів позовної вимоги, підставою для якої вказана бездіяльність цього суду, що виразилася у не зазначенні суддею в ухвалі про відмову в задоволенні відводу мотивів прийняття цього судового рішення, передбачатиме оцінку такої бездіяльності, є втручанням у здійснення правосуддя суддями - відповідачами (див. пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц).
Суд наголошує, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»)
Між судом й учасниками справи виникають процесуальні правовідносини, зокрема щодо розгляду та вирішення справ і реалізації процесуальних прав та обов`язків. Проте оскарження діянь суддів (судів), вчинених у цих правовідносинах, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункт 62), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, а також постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15).
Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (пункт 63), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15).
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 64-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17).
Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.
Стосовно цивільної відповідальності Консультативна рада європейських суддів вважає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) має бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви №17160/06 та № 35548/06, § 33).
Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за неприєднання до матеріалів справи клопотання сторони є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити юридичну визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного й неправильного тлумачення скаржником норм матеріального й процесуального права, обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали не містять.
Безпідставними є посилання скаржника на приписи ст. 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких, зокрема, суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Указана норма свідчить про те, що законом передбачена можливість притягнення судді до відповідальності за ухвалене ним рішення при вчиненні злочину або дисциплінарного проступку. Водночас встановлення в діях судді ознак злочину чи дисциплінарного проступку при ухваленні рішення не належить до повноважень суду в межах розгляду цивільної справи. Ознаки злочину встановлює суд в межах кримінальної справи під час розгляду обвинувального акту, а ознаки дисциплінарного проступку - Вища рада правосуддя під час розгляду дисциплінарної скарги.
Колегія суддів зазначає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають судовому розгляду в порядку будь-якого виду судочинства, а тому суд правильно не роз`яснював йому, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи із заявленими вимогами.
Установивши, що позовна заява містить вимоги до суддів Харківського районного суду Харківської області, які не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності скасування ухвали суду про відмову у відкритті провадження у справі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Повний текст постанови складений 10 грудня 2025 року.
Головуючий                                                                                                                                                                                 В.Б. Яцина.        
Судді                                                                                 О.М. Курило.
                                                                               Н.П. Пилипчук.