ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

cправа №  907/572/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Пальонної О. О., 
Об`єднання співвласників 
багатоквартирного будинку «Можайського 34» - Майстренко Н. М.,
Ужгородської міської ради - не з`явився,
Департаменту міського 
господарства Ужгородської міської ради - не з`явився,
Товариства з обмеженою 
відповідальністю «Підлипники» -Маркуся М. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайського 34»
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 (у складі колегії суддів: Желік М. Б. (головуючий), Галушко Н. А., Орищин Г. В.)
та рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.05.2025 (суддя Ремецькі О. Ф.)
у справі № 907/572/17
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайського 34», 
до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Підлипники», 
за участю Ужгородської окружної прокуратури,
про визнання протиправними та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі та додаткових угод до нього,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайського 34» (далі - ОСББ «Можайського 34») звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, у якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) просило суд: 
- визнати протиправними та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 29.12.2007 № 565 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» в частині затвердження проєкту відведення та передачі в оренду ТОВ «Підлипники» земельної ділянки площею 0,40 га в місті Ужгород по вул. 8 Березня - Можайського строком на 5 років та рішення Ужгородської міської ради від 28.12.2012 № 786 «Про продовження договорі оренди земельних ділянок» в частині продовження ТОВ «Підлипники» дії договору оренди землі строком до 28.12.2017;
- визнати недійсним договір оренди землі від 22.01.2008, укладений між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради і ТОВ «Підлипники» та додаткові угоди до нього.
Позовні вимоги мотивовано тим, що у квітні 2017 року співвласникам багатоквартирного будинку № 34 по вул. Можайського у місті Ужгороді стало відомо про те, що земельна ділянка перед фасадом будинку, яка використовувалась і надалі використовується окремими мешканцями як прибудинкова територія, палісадник, була передана за оспорюваним рішенням Ужгородської міської ради у користування ТОВ «Підлипники». Зазначена земельна ділянка знаходиться на розі вул. 8 Березня та Можайського, та перебуває у фактичному користуванні мешканців багатоквартирного будинку № 34 по вул. Можайського у місті Ужгороді, оскільки є прибудинковою територією будинку, співвласниками якого створено ОСББ «Можайського 34». Отже, на думку позивача, рішення Ужгородської міської ради про відведення та передачу в оренду спірної земельної ділянки порушує права та законний інтерес позивача, що є підставою для його скасування та визнання недійсним, укладеного на підставі цього рішення, договору оренди. Крім того, позивач зауважив, що цільове призначення відведеної та переданої в оренду ТОВ «Підлипники» спірної земельної ділянки не відповідає генеральному плану міста Ужгорода (коригування окремих розділів), затвердженому рішенням Ужгородської міської ради від 04.06.2004 № 313 «Про генеральний план міста». 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області 27.07.2017, зокрема, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю «Підлипники» (далі - ТОВ «Підлипники»).
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.05.2024 залучено до участі у справі як співвідповідача - ТОВ «Підлипники».
17.08.2017 до Господарського суду Закарпатської області надійшла заява Ужгородської місцевої прокуратури про участь прокурора у розгляді справи.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.05.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у жовтні 2025 року ОСББ «Можайського 34» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.05.2025 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.11.2025 у справі № 907/572/17 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСББ «Можайського 34» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.05.2025 з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.12.2025.
ТОВ «Підлипники» у відзиві на касаційну скаргу посилається на безпідставність доводів, наведених у касаційній скарзі, а також на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін.
25.11.2025 до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСББ «Можайського 34» - Майстренко Н. М. про відкладення розгляду справи, обґрунтоване неможливість взяти участь у судовому засідання у зв`язку з участю зазначеного представника у іншому судовому засіданні, призначеному на цю ж дату на 11:30.
28.11.2025 до Верховного Суду надійшли пояснення Ужгородської окружної прокуратури, у яких остання просила касаційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржувані судові рішення.
У судовому засіданні 03.12.2025 у справі № 907/572/17 за касаційною скаргою ОСББ «Можайського 34» клопотання представника ОСББ «Можайського 34» - Майстренко Н. М.  задоволено частково, розпочато розгляд касаційної скарги ОСББ «Можайського 34»  та оголошено перерву до 10.12.2025.
Ужгородська міська рада та Департамент міського господарства Ужгородської міської ради у судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, та те, що зазначені учасники справи не звертались до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, ОСББ «Можайського 34»,ТОВ  «Підлипники» дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням виконавчого комітету Ужгородського міської ради народних депутатів № 149 від 27.04.1983 «Про надання дозволу підприємствам та установам міста  на розробку проєктно-кошторисної документації та виділення земельних ділянок на нове будівництво» виділено Ужгородському заводу «Турбогаз» земельну ділянку площею 8,4 га між вулицями 8 Березня, Можайського під будівництво житлового кварталу, який зводиться будівельниками ЧССР рамках спорудження об`єктів в газопроводу Уренгой-Ужгород.
Рішенням виконавчого комітету Ужгородського міської ради народних депутатів від 20.10.1983 № 414 «Про зміну замовника житлових та соціально-культурних об`єктів» визначено Івано-Франківську дирекцію газопроводів, що будується, виробничого об`єднання «Прикарпаттрансгаз» замовником на будівництво житлового кварталу на 608 квартир, обмеженого вулицями 8 Березня, Можайського, Генерала Свободи.
Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 1983 року № 6 (дату неможливо встановити з копії рішення а.с. 226, том 1) «Про дозвіл на виготовлення проєктно-кошторисної документації та виділення земельної ділянки» дозволено Ужгородському експериментальному заводу газотранспортних турбоустаткувань виготовити генплан забудови ділянки по вул. Можайського - 8 Березня; виділено Ужгородському експериментальному заводу газотранспортних турбоустаткувань у тимчасове користування земельну ділянку розміром 2,0 га по вул. Можайського для розміщення тимчасової бази будівельних організацій ЧССР.
Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.02.1991 № 43 «Про надання дозволу на розробку проєктно-кошторисної документації на будівництво, виділення земельних ділянок, проведення добудов, видачу документів  на правову реєстрацію» вирішено вважати таким, що втратив силу пункт 7 рішення від 26.09.1990 № 176 «Про дозвіл кооперативу «Космо» на виготовлення проєктно-кошторисної документації на будівництво відкритої автостоянки на ділянці по вул. 8 Березня - Можайського»; зобов`язано Міське управління житлово-комунального господарства компенсувати кооперативному спецоб`єднанню «Космо» затрати на розробку проєктно-кошторисної документації; враховуючи багаточисленні заяви мешканців району дозволено управлінню житлово-комунального господарства виготовити проєктно-кошторисну документацію на будівництво скверу на цій ділянці.
Згідно з інформацією наданою Управлінням житлово-комунального господарства у листі від 09.10.1991 № Б-17/05  роботи по проєктуванню скверу по вул.8 Березня -Можайського включені в тематичний план 1992 року Закарпатському відділу комплексного проектування Інституту «Укркомунремшляхпроект», після виготовлення проєктно-кошторисної документації будуть вирішуватись строки будівництва скверу.
Також судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням Ужгородської міської ради від 29.12.2007 № 565 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» ТОВ «Підлипники» затверджено проєкт відведення та надано в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,4 га для комерційно-житлового будівництва по вул. 8 Березня - Можайського.
На підставі вказаного рішення, 22.01.2008 між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради (орендодавець) та ТОВ «Підлипники» (орендар) укладено договір оренди землі, зареєстрований Закарпатською регіональною філією ДП Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.01.2008 за № 210100000-0408070000024, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для комерційно-житлового будівництва, яка знаходиться у місті Ужгороді по вул. 8 Березня - Можайського (пункт 1).
Договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 договору).
Відповідно до пунктів 14, 15 договору земельна ділянка передається в оренду із земель, відведених під будівництво. Цільове призначення земельної ділянки - для комерційно-житлового будівництва.
22.01.2008 сторонами підписано акт приймання-передачі земельної ділянки.
Рішенням Ужгородської міської ради від 28.12.2012 № 786  «Про продовження дії договорів оренди земельних ділянок» ТОВ «Підлипники»  було поновлено договір оренди землі строком на 5 років до 28.12.2017.
На підставі зазначеного рішення 22.05.2015 між Територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради та ТОВ «Підлипники» укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 22.01.2008.
Так, у пункті 1 додаткової угоди від 22.05.2015 зазначено кадастровий номер орендованої земельної ділянки - 2110100000:20:002:0005.
Пунктом 2 додаткової угоди внесено зміни, зокрема, до пункту 8 договору, відповідно до нової редакції якого  строк дії договору до 28.12.2017. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Крім того, додатковими угодами від 29.01.2009, від 11.05.2012, від 22.05.2015,  від 26.04.2017 року до договору оренди землі від 22.01.2008 року були внесені зміни, у тому числі, щодо нормативно-грошової оцінки землі та розміру орендної плати.
04.06.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди ТОВ «Підлипники» земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005.
Управлінням містобудування та архітектури міста Ужгорода надано ТОВ «Підлипники» містобудівні умови та обмеження від 25.05.2017 № 54/20-16 щодо земельної ділянки в місті Ужгороді, вул. 8 Березня - Можайського.
Крім того, судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2022 у справі № 907/38/21, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2022 та постановою Верховного Суду від 05.04.2023, задоволено позов ТОВ «Підлипники» до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОССБ «Можайського 34», про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі. Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 22.01.2008 (кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:20:002:0005) по вул. 8 Березня - О. Можайського в місті Ужгороді, у запропонованій  позивачем редакції, відповідно до якої  поновлено ТОВ «Підлипники» договір оренди земельної ділянки по вул.8 Березня - Можайського строком на 5 років до 28.12.2022. 
У зазначеному рішенні у справі № 907/38/21 встановлено, що актом обстеження умов використання спірної земельної ділянки робочою групою із представників структурних підрозділів Ужгородської міської ради від 06.06.2017 встановлено, що межі проєктованої прибудинкової території ОСББ «Можайського 34» не накладаються на земельну ділянку, що виступає об`єктом оренди; зазначені ділянки розділені полотном для забезпечення належного проїзду автотранспорту.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 26.07.2023 у справі                         № 907/225/23, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2023, задоволено позов ТОВ «Підлипники» до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, Державного підприємства «Добробуд» Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання незаконними і скасування рішень, визнання укладеною додаткової угоди. Визнано незаконним та скасовано пункт 3.3. рішення Ужгородської міської ради від 30.08.2022 № 859 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким надано у постійне користування Державному підприємству «Добробуд» Закарпатської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005 площею 0,4 га для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по вул. 8 Березня - Можайського; визнано незаконним та скасовано пункту 3 рішення Ужгородської міської ради від 13.12.2022 № 1050 «Про поновлення, припинення та відмову у поновленні дії договорів оренди земельних ділянок», яким ТОВ «Підлипники» відмовлено у поновленні договору оренди земельної ділянки площею 0,4 га для комерційно-житлового будівництва по вул. 8 Березня - Можайського; визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 22.01.2008, укладеного між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради та ТОВ «Підлипники», кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:20:002:0005, площею 0,4 га, для комерційно-житлового будівництва (для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови) по вул. 8 Березня - Можайського в місті Ужгороді, зокрема, внесено зміни до пункту 8 договору та викладено його в такій редакції: « 8. Строк дії договору до 28.12.2027. Після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію».
Отже, оспорюваний позивачем у справі, що розглядається, договір оренди землі є чинним до 28.12.2027.
Як установлено судом апеляційної інстанції, 10.02.2016 проведено державну реєстрацію ОСББ «Можайського 34», про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено відповідний запис за № 13241020000009513.
23.08.2016 рішенням загальних зборів ОСББ «Можайського 34» затверджено нову редакцію Статуту ОСББ, відповідно до якого об`єднання створене з метою забезпечення і захисту прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та Статутом.
Відповідно до пункту 3 Статуту завданням та предметом діяльності об`єднання є, серед іншого, забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном, забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
У 2017 році співвласникам багатоквартирного будинку на вул. Можайського, 34, у м. Ужгроді стало відомо, що земельна ділянка біля їхнього будинку передана міською радою в оренду ТОВ «Підлипники» з метою будівництва житлового будинку.
Відповідно до висновку експертів № 5267/5268 судової земельно-технічної експертизи від 16.11.2018, призначеною ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.09.2017:
- оскільки технічна документація - генеральний план житлового кварталу на 608 квартир на дослідження не надана, тому встановити межі території кварталу житлової забудови площею 8,4 га, обмеженої вулицями 8 Березня, Можайського, Генерала Свободи, виділеної згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.04.1983 № 149 «Про надання дозволу підприємствам і установам міста на розробку проєктно-кошторисної документації та виділення земельних ділянок на нове будівництво» відповідно до технічної документації - генерального плану житлового кварталу на 608 квартир не надається можливим;
-  оскільки встановити межі території кварталу житлової забудови не надається можливим, тому встановити накладається чи ненакладається земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005 на прибудинкову території не надається можливим;
- цільове використання земельної ділянки відповідає функціональному призначенню земельної ділянки згідно містобудівної документації на місцевому рівні, а саме плану зонування міста Ужгорода;
- встановити в якій зоні функціонального призначення за генеральним планом міста Ужгорода, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04.06.2004 № 313, розміщена земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005  не надається можливим;
- площа прибудинкової території, що згідно з нормами державних будівельних норм потрібна для житлового кварталу з дев`яти багатоквартирних будинків, забудованого на земельній ділянці, обмеженій вулицями 8 Березня, Можайського, Генерала Свободи, що виділена згідно з рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.04.1983 «Про надання дозволу підприємствам і установам міста на розробку проєктно-кошторисної документації та виділення земельних ділянок на нове будівництво»,  не встановлюється.
Судом апеляційної інстанції також установлено, що під час розгляду справи,  рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 10.11.2022 № 978 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСББ «Можайського 34» відмовлено у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4 га для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку по вул. Можайського, 34 зі зміною цільового призначення, у зв`язку з наявним рішенням міської ради на зазначену земельну ділянку.
Також, судом апеляційної інстанції установлено, що в матеріалах справи також наявні наступні докази:
- копія паспорту об`єкту благоустрою (місце збору твердих побутових відходів) по вул. Можайського, 34, та схема розміщення збору твердих побутових відходів;
- лист виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02.06.2017 № 467/03-23, у якому зазначено, що ТОВ «Підлипники» надана адміністративна послуга - містобудівні умови та обмеження від 22.05.2017 № 54/20-16 на будівництво багатоквартирного житлового будинку з адміністративно-торговими закладами на орендованій земельній ділянці по вул. 8 Березня - Можайського на підставі поданої замовником в центр надання адміністративних послуг заяви та всіх необхідних документів, передбачених наказом Мінрегіонбуд України від 07.07.2011 № 109 «Про затвердження Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст». Також у листі наголошено, що згідно з планом зонування території міста, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 10.03.2016 № 119, земельна ділянка, на якій планується будівництво знаходиться в Ж-4 (змішана багатоквартирна житлова та громадська забудова), відтак функціональне призначення земельної ділянки відповідає намірам забудови та не суперечить чинній містобудівній документації.
- лист  ПАТ «Ужгородський Турбогаз» від 11.08.2017, у якому зазначено про відсутність копій архівних документів, що підтверджують виділення в тимчасове користування Ужгородському заводу «Турбогаз» земельної ділянки площею 8,4 га по вул. 8 Березня - Можайського в місті Ужгороді під будівництво житлового кварталу згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородського міської ради народних депутатів від 27.04.1983 № 149, а також копії актів прийняття багатоквартирного будинку № 345 по вул. Можайського, 34 до експлуатації в 1988 році, разом з планом благоустрою прилеглої до будинку території та комплектом технічної документації, переданої Державній приймальній комісії.
- лист Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 31.01.2020 № 12/01-15, відповідно до якого станом на 2007-2008 роки та протягом 2018 року чинним був генеральний план міста Ужгорода, затверджений рішенням Ужгородської міської ради від 04.06.2004 № 313 «Про генеральний план міста»; на період відведення земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005, а саме, 20.08.2007 згідно з чинним на той час генеральним планом міста земельна ділянка відноситься до інших територій;
- висновок експерта № 657/01-24 від 05.02.2024 за результатами проведення за зверненням ОСББ «Можайського 34» судової будівельно-технічної експертизи, згідно з яким намір забудови земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005, який визначено у рішенні Ужгородської міської ради від 29.12.2007 за № 565, в проєкті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Підлипники» для комерційно-житлового будівництва в місті Ужгороді по вул. 8 Березня - Можайського та у договорі оренди землі від 22.01.2008, укладеному між ТОВ «Підлипники» та Управлінням майном міста Ужгородської міської ради, не відповідає містобудівній документації на місцевому рівні, а саме - генеральному плану міста Ужгорода (коригування окремих розділів), затвердженому рішенням Ужгородської міської ради від 04.06.2004 № 313 «Про генеральний план міста», при відведенні вказаної земельної ділянки в користування ТОВ «Підлипники».
Територія, де розміщується земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005, згідно з основним кресленням генерального плану міста Ужгорода (коригування окремих розділів), була передбачена як територія з назвою «Інші території», і будь-яке будівництво, в тому числі комерційно-житлове, про яке йдеться в договорі оренди землі від 22.01.2008 на такій території згідно з генеральним планом міста Ужгорода та роз`ясненням розробника цього генерального плану Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проєктування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М. Білоконя» від 12.09.2017  № 1-2593 не передбачається.
Територія, де розміщується земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005, була включена до земельної ділянки, яка згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської рали народних депутатів від 27.04.1983 № 149, була виділена для будівництва житлового кварталу, що здійснювалось будівельниками ЧССР у 80-х роках минулого століття, в рамках спорудження об`єктів газопроводу Уренгой-Ужгород.
Предметом розгляду у справі № 907/572/17, що розглядається,  є позовні вимоги ОСББ «Можайського 34» про визнання протиправними та скасування рішення Ужгородської міської ради від 29.12.2007 № 565 в частині  продовження ТОВ «Підлипники» дії договору оренди землі від 22.01.2008 строком до 28.12.2017,  визнання недійсним договору оренди землі від 22.01.2008 та додаткових угод до нього.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено порушення  його прав або охоронюваного законом інтересу, а заявлені позовні вимоги не є ефективним способом захисту порушених, на думку позивача, прав, оскільки їх задоволення не призведе до відновлення таких прав. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, погодився з його висновком про недоведення позивачем порушення оскаржуваним рішенням та оспорюваним договором його прав чи законних інтересів щодо спірної земельної ділянки. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що здійснена судом першої інстанції оцінка обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права чи законного інтересу, не впливає на правильність висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки встановлена ним відсутність порушення прав чи законних інтересів позивача є самостійною підставою для відмови у позові.
У поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ОСББ «Можайського 34» послалось на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частин 1, 4 статті 4, абзацу 9 частини 1 статті 16 Закону України «Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 4 ГПК України, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у  постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 815/219/17 щодо права ОСББ звертатися до суду в інтересах співвласників багатоквартирного будинку на захист їх прав та законних інтересів; на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень абзацу 8 частини 1 статті 1, абзаців 3, 8 частини 1 статті 2, статті 12, частини 3 статті 19 Закону України «Про планування і забудову територій», абзаців 2, 5, 6 частини 1 статті 5, абзаців 3, 5 частини 2 статті 17 Закону України «Про основи містобудування», статті 39 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21 щодо відповідності намірів забудови генеральному плану населеного пункту; на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 77, 79 ГПК України та на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 щодо принципів змагальності та вірогідності доказів.
Також, ОСББ «Можайського 34» у касаційній скарзі послалось на відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме: «…щодо питання застосування статті 22 Конституції України у системному зв`язку з нормами частини 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 89, 90 Земельного кодексу УРСР, частини 3 статті 20, статті 120 ЗК України, статті 377, частини 2 статті 382  ЦК України щодо збереження за співвласниками багатоквартирного будинку як землекористувачами прав на користування відведеною у 1983 році земельною ділянкою на правовому титулі постійного користування в аспекті конституційної заборони звуження (обмеження) обсягу прав користування у зв`язку з введенням (прийняттям) в Україні нових законодавчих акті, які регулюють земельні правовідносини», а також «…щодо питання застосування статей 2, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у системному зв`язку з статтями 16, 50 Конституції України, статтею 9 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища» щодо позитивного обов`язку держави та органів місцевого самоврядування забезпечити безпечне життя і здоров`я людини довкілля, сприятливе для життя навколишнє середовище екологічну безпеку і підтримання екологічної рівноваги на території України, право на життя, на повагу до приватного і сімейного життя, що кореспондується із обов`язком інших осіб не заподіювати шкоду природі, не завдавати шкоди правам та гідності громадян, інтересам суспільства, та не погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі», що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Крім того, ОСББ «Можайського 34» у касаційній скарзі послалось на необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 щодо необхідності заявлення матеріально-правової вимоги про застосування наслідків недійсного правочину як ефективного способу захисту порушеного права землекористувача, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу у межах її доводів і вимог, виходить із такого.
Частиною 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з частиною 3 статті 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Аналогічні положення містяться у статті 15 ЦК України, яка передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, у тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право та інтерес.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищенаведеними нормами права.
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, постанови Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі  № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 01.07.2021 у справі  № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18).
Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 та від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18).
Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, ОСББ «Можайського 34» на їх обґрунтування послалось на неправомірне позбавлення співвласників багатоквартирного будинку частини прибудинкової території за рахунок якої сформовано спірну земельну ділянку, її фактичне вилучення з користування співвласників багатоквартирного будинку всупереч вимогам законодавства, що  порушує право правомірного очікування співвласників будинку щодо збереження титулу безстрокового користування земельною ділянкою, виділеною під забудову мікрорайону, в межах якої знаходиться спірна земельна ділянка.
Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Положеннями частини 1 статті 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За приписами частини 1 статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, урегульовано Законом України від 14.05.2015 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Відповідно до частини 1 статті 1 зазначеного Закону багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Статтею 4 Закону України «Про особливасті здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
За змістом статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники мають право, зокрема, вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників (пункту 1 частини 1). Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (частина 2).
Відповідно до положень статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками (частина 1).
Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 2).
Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частина 3).
Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації (частина 4).
У разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку майнові права на земельну ділянку, на якій розташовано такий будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, зберігаються за співвласниками багатоквартирного будинку (частина 5).
За змістом частини 2 статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема,  співвласників багатоквартирного будинку (підпункт «г»).
Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (підпункт «д» пункту 2 статті 92 ЗК України).
Отже, співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 1.03.2023 у справі № 607/13198/21, від 05.03.2025 у справі № 926/927/24.
Разом з тим, сам собою факт того, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку (постанова Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 766/8919/18).
Згідно з вимогами частин 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 1 статті 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Разом з цим докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до статті 86 ГПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі № 916/2586/20, від 16.06.2022 у справі № 910/366/21).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їм належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем не доведено як приналежність спірної земельної ділянки до прибудинкової території багатоквартирного будинку по вул. Можайського, 34 у місті Ужгороді, так і накладання цієї земельної ділянки на територію, що є прибудинковою територією зазначеного будинку.
При цьому, суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що сам факт включення території, на якій розміщена земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:20:002:0005 (спірна земельна ділянка), до земельної ділянки, яка згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської рали народних депутатів від 27.04.1983 № 149, була виділена для будівництва житлового кварталу,  про що зазначено у висновку експерта № 657/01-24 від 05.02.2024, за відсутності доказів розміщення на цій земельній ділянці житлового будинку, чи належних до нього будівель і споруд, а також доказів її необхідності для обслуговування цього житлового будинку, чи належних до нього будівель і споруд з метою забезпечення потреб мешканців, не підтверджує належність спірної земельної ділянки до прибудинкової території позивача.
За таких обставин, зважаючи на предмет і підстави позовних вимог, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на недоведеність позивачем порушення оскаржуваним рішенням та оспорюваним договором його прав чи законних інтересів щодо спірної земельної ділянки.
З урахуванням наведених вище мотивів відмови судом апеляційної інстанції у задоволенні позову, Верховний Суд не надає оцінки доводам касаційної скарги ОСББ «Можайського 34» щодо невідповідності цільового призначення спірної земельної ділянки (для комерційно-житлового будівництва) генеральному плану міста Ужгорода.
Інші доводи ОСББ «Можайського 34», викладені у касаційній скарзі, фактично спрямовані на спонукання Суду до переоцінки вже оцінених судом апеляційної інстанції доказів та встановлення нових обставин справи, що відповідно до статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. 
ОСББ «Можайського 34», обґрунтовуючи у поданій касаційній скарзі наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 815/219/17 щодо права ОСББ звертатися до суду в інтересах співвласників багатоквартирного будинку на захист їх прав та законних інтересів; у постанові Верховного Суду від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21 щодо відповідності намірів забудови генеральному плану населеного пункту.
Разом з тим, суд касаційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції наведених вище висновків Верховного Суду, оскільки у справі № 907/572/17, що розглядається, підставою відмови у задоволенні позовних вимог є недоведення позивачем порушення його прав чи законних інтересів, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду є самостійною підставною для відмови у позові.
Крім того, безпідставним є і посилання ОСББ «Можайського 34» на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 щодо принципу змагальності та стандарту доказування «вірогідність доказів», оскільки зміст постанови суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, не свідчить про її невідповідність правовим висновкам, викладеним у наведених вище постановах. Оцінка доказів у наведених справах здійснена судом з урахуванням обставин кожної справи та сукупності наданих сторонами доказів. При цьому, судом касаційної інстанції під час касаційного перегляду не встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо оцінки доказів, застосування принципу змагальності сторін та стандартів доказування.
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
Щодо доводів скаржника, наведених у касаційній скарзі, про необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 щодо необхідності заявлення матеріально-правової вимоги про застосування наслідків недійсного правочину як ефективного способу захисту порушеного права, Верховний Суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення. 
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду, суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, постанови Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі  № 914/2614/13).
Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
Водночас, зі змісту поданої касаційної скарги вбачається, що скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 щодо застосування норм права, а також не навів вагомих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення. 
При цьому, у справі № 907/572/17, що розглядається, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позивачем порушення його прав чи законних інтересів, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду є самостійною підставною для відмови у позові. 
Разом з цим, встановлення обставин відсутності порушення прав чи законних інтересів позивача виключає необхідність перевірки судом ефективності обраного ним способу захисту (постанова Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20), що також було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відступлення від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, а тому наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження.
Також, підставою касаційного оскарження судових рішень у справі № 907/572/17, що розглядається, ОСББ «Можайського 34»  зазначає пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У поданій касаційній скарзі ОСББ «Можайського 34» зазначає про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах статті 22 Конституції України у системному зв`язку з нормами частини 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 89, 90 Земельного кодексу УРСР, частини 3 статті 20, статті 120 ЗК України, статті 377, частини 2 статті 382  ЦК України щодо збереження за співвласниками багатоквартирного будинку як землекористувачами прав на користування відведеною у 1983 році земельною ділянкою на правовому титулі постійного користування в аспекті конституційної заборони звуження (обмеження) обсягу прав користування у зв`язку з введенням (прийняттям) в Україні нових законодавчих акті, які регулюють земельні правовідносини, а також щодо питання застосування статей 2, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у системному зв`язку з статтями 16, 50 Конституції України, статтею 9 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища» щодо позитивного обов`язку держави та органів місцевого самоврядування забезпечити безпечне життя і здоров`я людини довкілля, сприятливе для життя навколишнє середовище екологічну безпеку і підтримання екологічної рівноваги на території України, право на життя, на повагу до приватного і сімейного життя, що кореспондується із обов`язком інших осіб не заподіювати шкоду природі, не завдавати шкоди правам та гідності громадян, інтересам суспільства, та не погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
При цьому, скаржник, зазначаючи норми права, щодо яких, на його думку, необхідним є формування висновку Верховного Суду, не конкретизував (з посиланням на особливості фактичних обставин справи) змісту правовідносин, в яких висновок щодо застосування цих норм відсутній, та не вказав, яким чином ці норми мають бути застосовані до спірних правовідносин, а також не обґрунтував необхідність формування такого висновку щодо застосування цих норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що у справі, яка розглядається, відсутні підстави для формування висновків Верховного Суду із зазначених скаржником питань, оскільки скаржник не довів необхідності їх формування.
Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження. 
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, розглянувши касаційну скаргу ОСББ «Можайського 34» в межах доводів та вимог, дійшов висновку про залишення її без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Можайського 34» залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 у справі № 907/572/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                        І. С. Берднік
Судді:                                                                                                         В. А. Зуєв
                                                                                                          І. С. Міщенко