УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №291/1069/25 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,
суддів Шевчук А.М., Шалоти К.В.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №291/1069/25 за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за заявою-договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В. в селищі Ружин Житомирської області, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №002/18731041-СК_SB від 26.01.2023 в розмірі 51 208,10 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) – 30 000 грн., заборгованість по відсоткам (в т. ч. прострочена) – 21 208,10 грн.
В обґрунтування позову зазначало, що 26 січня 2023 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування №002/18731041-СК_SB. Відповідно до заяви-договору, банк надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: встановлена сума кредитного ліміту – 30 000 грн.; строк користування – 12 місяців з автоматичною пролонгацією; процентна ставка за користування кредитом – 59%. Вказує, що підписавши заяву, ОСОБА_1 акцептував публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті банку: www.tascombank.com.ua на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднався до умов договору (з усіма змінами та доповненнями, які відбулися протягом дії цієї заяви-договору); погодився з тим, що розмір та строк дії, процентна ставка, розмір ліміту, розмір мінімального платежу та інші умови щодо банківської кредитної картки та кредиту, що надаються йому у зв`язку із обраним пакетом послуг, кредитним продуктом і приєднанням до договору шляхом підписання цієї заяви-договору, встановлюється відповідно до умов договору та залежить від типу обраного ним пакету послуг та кредитного продукту.
Зазначає, що АТ «Таскомбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 01 липня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 51 208,10 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 30 000 грн та заборгованості по відсоткам в сумі 21 208,10 грн. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2025 року в задоволенні позову АТ «Таскомбанк» відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що надана позивачем заява-договір на відкриття банківського вкладу на вимогу для фізичних осіб «zanachka» підтверджує, що саме відповідач ОСОБА_1 здійснив вклад до АТ «Таскомбанк», у зв`язку з чим і підписав заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування в межах проекту «izibank». Зазначає, що на підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами банком до позовної заяви долучено виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 26.01.2023 по 02.05.2025, з якої вбачається, що 26.01.2023 відповідач отримав кредитні кошти. Вказує, що позивачем доведено, що між сторонами існують кредитні правовідносини. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
19 січня 2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що суд першої інстанції вірно дослідив надані до позовної заяви докази, а також відзив на позовну заяву. Зазначає, що посилання позивача про те, що заяву-договір на укладення договору про комплексне банківське обслуговування від 26.01.2023 слід розуміти як кредитний договір є лише бажанням позивача, жодного кредитного договору між банком і ОСОБА_1 немає. Вказує, що як в додатках так і в матеріалах справи відсутні належним чином завірені докази, а також відсутні документи, договори з належними підписами сторін. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні договори, що підтверджували б той факт, що відповідач був належним чином ознайомлений з усіма істотними умовами договорів, а також ознайомлений з тарифами та умовами банківського обслуговування, як того вимагає ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказує, що апелянт не вірно посилається на ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, оскільки кредитного договору не має. 
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 26 січня 2023 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування, у якій ОСОБА_1 , ознайомившись з Публічною пропозицією АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, тарифами АТ «Таскомбанк», просив: відкрити на своє ім`я поточний рахунок у гривні НОМЕР_1 ; оформити на своє ім`я платіжну картку Master Card World Contactless; встановити на поточний рахунок кредитний ліміт на споживчі цілі в загальному розмірі 30 000 грн.
Також, у п.1 заяви-договору ОСОБА_1 погоджується, що строк користування кредитним лімітом становить 12 місяців (365 днів) з можливістю автоматичної пролонгації на той самий строк. Зазначив, що йому відомо про те, що на кредит буде нараховуватися процентна ставка 59% річних.
Згідно з пунктом 4 заяви-договору ОСОБА_1 підтвердив генерацію ключової пари удосконаленого електронного підпису (УЕП) з особистим ключем та відповідним відкритим ключем, що буде використовуватися ним в мобільному додатку izibank для вчинення правочинів (у вигляді електронного документа), розрахунково-касовому обслуговуванні та/або при отриманні банківських та інших фінансових послуг та визнає, що електронний підпис є аналогом власноручного підпису, його накладення має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. 
У пункті 5 заяви-договору зазначено, що невід`ємною її частиною є згода та запевнення клієнта до договору, з підписанням якого в мобільному додатку izibank договір набуває чинності.
Крім того встановлено, що 26 січня 2023 року ОСОБА_1 підписав згоду та запевнення клієнта до договору.
Заява-договір підписана ОСОБА_1 цифровим власноручним підписом на екрані власного електронного сенсорного пристрою/смартфону в мобільному додатку izibank, а згода підписана ним удосконаленим електронним підписом в мобільному додатку izibank. Ідентифікацію та верифікацію клієнта виконана представником банку ОСОБА_3 . Заява-договір та згода зі сторони банку підписані Капуловським Дмитром шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису.
ОСОБА_1 є власником поточного рахунку у гривні НОМЕР_1 , який відкритий в АТ «Таскомбанк» відповідно до заяви-договору, що підтверджується довідкою АТ «Таскомбанк» №20294/47.7 від 23.05.2025.
Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору №002/18731041-СК_SB від 26.01.2023, станом на 02.05.2025 по зазначеному вище кредитному договору рахується заборгованість в сумі 51 208,10 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) – 30 000 грн., заборгованість по відсоткам (в т. ч. прострочена) – 21 208,10 грн.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.03.2023 вбачається, що ОСОБА_1 16.03.2023 звернувся до ВП №1 Фастівського РУП із заявою про вчинення відносно нього шахрайських дій.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували виникнення цивільно-правових відносин між АТ «Таскомбанк» та відповідачем, а саме: кредитного договору №002/18731041-СК_SB від 26.01.2023, додатків до нього. Позивачем не надані докази за умовами якого кредитор зобов`язався видати кредит у сумі 30 000 грн., а позичальник повернути гроші з нарахованими відсотками, лише міститься дата підписання - 26.01.2023. Позивач надав суду копію виписки з особового рахунка по кредитному договору №002/18731041-СК_SB від 26.01.2023 яка жодним чином не підтверджує отримання відповідачем коштів та рух коштів на його особовому рахунку.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Встановлено, що 26 січня 2023 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування, у якій ОСОБА_1 просив: відкрити на своє ім`я поточний рахунок у гривні НОМЕР_1 ; оформити на своє ім`я платіжну картку Master Card World Contactless; встановити на поточний рахунок кредитний ліміт на споживчі цілі в загальному розмірі 30 000 грн.
Вказана заява-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування підписана ОСОБА_1 цифровим власноручним підписом на екрані власного електронного сенсорного пристрою/смартфону в мобільному додатку izibank.
На підтвердження позовних вимог АТ «Таскомбанк» надало суду копію зазначеної вище заяви-договору на укладання договору про комплексне банківське обслуговування від 26.01.2023.
Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів приходить до висновку про укладеність вищевказаного договору про комплексне банківське обслуговування між відповідачем та АТ «Таскомбанк».
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц.
На підтвердження позовних вимог АТ «Таскомбанк» надано виписку по особовому рахунку кредитного договору №002/18731041-СК_SB з 26.01.2023 по 02.05.2025, з якої вбачається користування рахунком НОМЕР_1 , проведення розрахунків.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.
19 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ВП №1 Фастівського РУП із заявою про вчинення відносно нього шахрайських дій, яким було порушено кримінальне провадження №12023111310000701 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1068 ЦК України визначено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 56 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 року №164, користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Відповідно до пункту 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 року №164, передбачено обов`язок користувача не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
Згідно із пунктом 146 розділу VII вказаного Положення власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Відповідно до пункту 147 розділу VII вказаного Положення власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням встановлених законодавством України строків.
Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №202/10128/14, від 13.09.2019 у справі №501/4443/14, від 20.11.2019 у справі №577/4224/16, від 17.06.2021 у справі №759/4025/19, від 16.08.2023 у справі №176/1445/22, від 06.09.2023 у справі №686/30030/21.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі №552/2819/16-ц вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №691/699/16 ц вказано, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Також у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №537/3312/16 (провадження №61-17629св18) зазначено, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі №176/1445/22 зазначено, що «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву посилався на те, що 16.03.2023 по відношенню до його банківської картки в АТ «Таскомбанк» були скоєні шахрайські дії, а саме з його карти невідомими особами було переведено суму в розмірі 30 000 грн.
Згідно з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні №12023111310000701 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Отже, з матеріалів справи встановлено, що 16 березня 2023 року був здійснений несанкціонований переказ коштів у загальному розмірі 30 000 грн з рахунку ОСОБА_1 , за даним фактом триває досудове розслідування.
Разом з тим банком не було доведено, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема здійснення переказу кредитних коштів, оскільки саме банк має доводити вказані факти.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, колегія суддів вважає, що у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Таким чином, позивач не надав суду належних і допустимих доказів, що відповідач, як клієнт, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції від його імені, що свідчить про відсутність вини відповідача у отриманні спірних грошових коштів.
Також колегія суддів враховує факт звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. 
Отже, наведені вище обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача дійсно була відсутня воля на вчинення таких транзакцій.
Крім цього, слід взяти до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. Тому враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, колегія суддів виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів, сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Відтак, АТ «Таскомбанк» не підтвердило належними та допустимими доказами обставини, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції щодо відкриття кредитного рахунку, отримання кредитного ліміту та списання кредитних коштів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ «Таскомбанк», але помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, тому колегія суддів вважає за необхідне викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме зміни рішення, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» задовольнити частково.
Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді