Справа № 461/659/19 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М. 
Провадження № 22-ц/811/3052/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 07 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся – ОСОБА_4 
12 червня 2003 року остання склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Шайдою С.С., реєстровий номер 769, відповідно до якого усе своє майно, де б воно було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , в рівних частках кожному. Про наявність заповіту позивачці стало відомо, коли вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 
ОСОБА_1 стверджувала, що здійснювала догляд за бабусею, оскільки бабуся тяжко хворіла та потребувала постійного стороннього догляду і за життя ОСОБА_4 повідомляла, що вона буде єдиною спадкоємицею усього належного їй майна. 
Крім того, позивачка вказувала, що за життя ОСОБА_4 зверталась до Галицької районної адміністрації і отримала розпорядження, яким було надано дозвіл на передачу в дар малолітньому сину позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , другу частку квартири ОСОБА_4 мала намір подарувати її. Також, позивачка вказує, що ОСОБА_4 зверталась до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що підтверджує негативне ставлення покійної до відповідача. 
З врахуванням зазначених обставин, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Шайдою С.С. 12 червня 2003 року, реєстровий номер 769.
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 07 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним – відмовлено.
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 07 серпня 2025 року оскаржила представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_4 зверталася до суду з позовом про втрату права користування житловим приміщенням, що свідчить про її негативне ставлення до відповідача та відсутність справжнього волевиявлення щодо складання заповіту на користь відповідача.
Показами свідків підтверджується, що за життя покійна ОСОБА_4 повідомляла, що належну їй частку у праві власності на квартиру вона мала намір заповісти ОСОБА_1 та її сину.
Суд не надав належної правової оцінки наявній в матеріалах справи медичній документації, якою підтверджується наявність в спадкодавця захворювань, зокрема, і сеніальної деменції, у зв`язку з чим вона не розуміла значення своїх дій та їх наслідків.
В результаті хворобливого стану ОСОБА_4 не могла пересуватися на великі відстані в тому числі і до м. Рава-Руська, в якому посвідчено оспорюваний заповіт.
Відповідач протягом тривалого часу перебував у місцях позбавлення волі та не цікавився життям та потребами своєї матері, між ним та померлою не було жодного емоційного зв`язку, як між сином та матір`ю.
Просить рішення Галицького районного суду міста Львова від 07 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 03 лютого 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим палацом новонароджених Сімферопольського міськвиконкому АР Крим, актовий запис 2665.
Позивач ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Рава - Руською Радою Нестеровського району, Львівської області, актовий запис 83.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 1998 року народження ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право на користування житловою площею квартири АДРЕСА_2 .
Рішення набрало законної сили 10 липня 1998 року.
20 вересня 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану ЛОУЮ, актовий запис 2121.
12 червня 2003 року приватним нотаріусом Жовківського району, Львівської області Шайдою С.С. посвідчено заповіт, реєстровий номер 769, відповідно до якого усе своє майно, де б воно було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати ОСОБА_4 на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , в рівних частках кожному, позивачу та відповідачу у даній справі.
Розпорядженням Галицької районної адміністрації ЛМР №595 від 27 червня 2008 року надано дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_10 на укладення договору про визначення часток квартири та договору дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_4 на ім`я малолітнього ОСОБА_11 , 2007 року народження.
На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 , виданого Виконавчим комітетом ЛМР народних депутатів від 14 листопада 1998 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №24822208 від 17 грудня 2009 року, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві призваної спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 ,та ОСОБА_4 (номер запису:31956).
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2874.
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку №2175 від 20 серпня 2009 року, виданої Відділом житлового господарства ЛКП «Княже місто», у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
22 жовтня 2009 року ОСОБА_3 звернувся із заявою в Першу львівську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , з участю третіх осіб – державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Романенко Л.П., Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”, про визначення частки у спільній сумісній власності - задоволено. Визначено за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Львові ОСОБА_4 , право власності на частини квартири АДРЕСА_2 .
Рішення суду набрало законної сили 17 грудня 2012 року.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_13 , треті особи: Перша львівська державна нотаріальна контора, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на частини квартири АДРЕСА_4 і комори в підвалі будинку АДРЕСА_3 по смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_13 в дохід держави 243,60 грн. судового збору.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_13 , треті особи: Перша львівська державна нотаріальна контора, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності – відмовлено.
З листа Комунальної 4 міської клінічної лікарні м. Львова №1414 від 09 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 перебувала на диспансерному обліку у дільничного лікарня терапевта з діагнозом ІХС. Атерослкротичний кардіосклероз СН ХОЗЛ в стадії нестійкої ремісії. ЛН І. Періодично приймала амбулаторне лікування.
Крім того, на виконання ухвали Галицького районного суду м. Львова про витребування доказів на адресу суду скеровано такі медичні документи: виписку Львівського регіонального фтизіопульмонологічного клінічного лікувально- діагностичного центру, відповідно до якої ОСОБА_4 встановлено діагноз: залишкові зміни туберкульозу легень, щільні вогнища, пневмофіброз. ІХС. Кардіосклароз атеросклеротичний І ст.., хронічна залізодерефійна анемія. Виписку із медичної кварти стаціонарного хворого КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи №13589, відповідно до якої діагностовано хронічний бронхіт, Емфізема легень, Пневмосклероз, кровохаркання, ІХС:дифузний кардіосклероз, НК, Хронічний гастродуоденіт в стадії загострення. Виписку із медичної кварти стаціонарного хворого КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи №6846, відповідно до якої діагностовано ІХС. Кардіосклероз. Шлуночкова екстрасистолія СН ІІ А. Систематична склеротична гіпертензія. виписку Львівського регіонального фтизіопульмонологічного клінічного лікувально- діагностичного центру, відповідно до якої ОСОБА_4 встановлено діагноз: ЗЗТБ (02.08), щільні вогнища, ІХС. Кардіосклароз атеросклеротичний І ст., хронічна залізодерефійна анемія. Сенільна деменція.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою – приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Шайдою С.С., отже форма і зміст заповіту ОСОБА_4 відповідає вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений.В свою чергу, відсутні достатні, достовірні та допустимі докази, в розумінні ст.76-80 ЦПК України, які б у своїй сукупності свідчили, що в момент вчинення правочину у ОСОБА_4 було відсутнє волевиявлення на складання та підписання заповіту від 12 червня 2003 року, 
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).
Загальні вимоги до форми заповіту передбачено статтею 1247 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання (ч.1); заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (ч.2); заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч.3).
ОСОБА_4 на час складання заповіту не була визнана судом недієздатною, її дієздатність не була обмежена, тому вона як фізична особа мала передбачене статтею 1234 ЦК України право на складання заповіту.
ОСОБА_4 як заповідач призначила своїми спадкоємцями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ., заповітом охоплено права та обов`язки, які заповідачу належали на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які могли їй належати у майбутньому, що відповідає положенням частини 1 статті 1235, частини 1 статті 1236 ЦК України.
Заповіт ОСОБА_4 12 червня 2003 року складений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Шайдою С.С. та підписано ОСОБА_4 у її присутності.
В заповіті зазначено, що зміст статтті 535 ЦК України ОСОБА_4 роз`яснено та заповіт містить особистий підпис заповідача.
Як вбачається із копії реєстру нотаріальних дій за 2003 рік, у цьому реєстрі 12 червня 2003 року під номером 769 вчинено нотаріальну дію - посвідчення заповіту ОСОБА_4 . У цьому реєстрі міститься підпис заповідача.
Обставини, з якими частина 1 статті 1257 ЦК України пов`язує нікчемність (недійсність, якого встановлена законом) заповіту, відсутні, оскільки заповіт є таким, що складений ОСОБА_4 як особою, яка мала на це право, заповіт є таким, що складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення.
Позовні вимоги про визнання заповіту недійсним та доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що на момент укладання заповіту волявиявлення ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало її волі.
Недійсність заповіту врегульовано статтею 1257 ЦК України, частиною 2 даної норми права передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Вільне волевиявлення заповідача, відповідність волевиявлення внутрішній волі заповідача у даному випадку є визначальним. 
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало волі заповідача.
В апеляційній скарзі міститься покликання на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки ряду медичної документації, яка міститься в матеріалах справи, які свідчать про неможливість самостійно пересуватись на великі відстані від дому та про неможливість розуміти свої дії та їх наслідки (встановлено діагноз сенільна деменція).
Так, з виписки Львівського регіонального фтизіопульмонологічного клінічного лікувально-діагностичного центру (а.с. – 182), ОСОБА_4 встановлено діагноз: ЗЗТБ (02.08), щільні вогнища, ІХС. Кардіосклароз атеросклеротичний І ст., хронічна залізодерефійна анемія. Сенільна деменція.
Колегія суддів зауважує, що згадана виписка датована 16 травня 2008 року, тоді як оспорюваний заповіт був складений 12 червня 2003 року — тобто за п`ять років до встановлення діагнозу "сенільна деменція". Отже, стан здоров`я, зафіксований після вчинення правочину, не може свідчити про недієздатність спадкодавця на момент складання заповіту, оскільки немає доказів наявності захворювання у 2003 році
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 повідомляла, що належну їй частку у праві власності на квартиру мала намір заповісти позивачці та її сину, що підтверджується показанням у судовому засіданні свідками, не мають визначального значення та не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.
Доводи апеляційної скарги щодо показань свідка ОСОБА_1 , що покійна ОСОБА_4 мала приступи блуду, нерозуміння реальної обстановки, в якій вона перебуває, що мають наслідком її неадекватну поведінку, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.Стан здоров`я та психічна адекватність особи в момент вчинення правочину мають підтверджуватися належними та допустимими доказами (медичними висновками, експертизами), а не лише свідченнями осіб, які можуть мати упереджене ставлення або помилково інтерпретувати вікові зміни спадкодавця як ознаки недієздатності.
Як зазначив суд першої інстанції, з повідомлення судового експерта Львівського науково – дослідного інституту судових експертиз МЮ Рубець К.В. вбачається, що у зв`язку із незадоволенням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, а саме: вільних зразків підписів ОСОБА_4 , достовірних підписів, виконаних в офіційних документах, які не мають відношення до даної справи, підписів на документах, квитанціях, заявах, особистих записах, максимально наближених до часу досліджуваних документів за 2000 – 2004 роки, відсутня можливість надати висновок експерта.
Таким чином, доводи скаржника про те, що відсутність доказової бази в наявних експертних висновках, не є підставою для формування в суду висновку про недоведеність доводів, на які посилається позивач, є безпідставними та такими, що суперечать положенням ст. 81 ЦПК України. Згідно з принципом змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. 
Оскільки саме позивачка не забезпечила надання експерту належних вільних зразків підпису ОСОБА_4 за період 2000–2004 рр., вона несе ризик наслідків невчинення цієї процесуальної дії. Суд не має права ґрунтувати своє рішення на припущеннях про неавтентичність підпису за повної відсутності підтверджуючих медичних або почеркознавчих висновків.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що тлумачення частини 2 статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. 
«Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.»
Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17.
Отже, колегія суддів вважає, що позивачкою ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не доведено наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки колегією суддів не встановлено, що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним їй майном не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, що при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту були порушені вимоги ЦК України, які б давали суду підстави вважати, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 на складання заповіту на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваним без наведення обставин, які б свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційних скаргах, колегія суддів не знаходить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 –– залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 07 серпня 2025 року –  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 03 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.