КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №285/1436/24                                                                                      Головуючий у І інстанції - Янченко А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/13347/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Стриївської сільської ради про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Стриївської сільської ради про визначення місця проживання дитини,-
 
установив:
 
У березні 2024 року ОСОБА_1 завернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Стриївської сільської ради про визначення місця проживання дитини.
Просив суд, визначити місце проживання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ним, ОСОБА_1 , за його місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Стриївської сільської ради про визначення місця проживання дитини.
Просила суд, визначити місце проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, як матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року відмовлено у задоволенні первісного позову.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем її проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211,20 грн. судового збору за подання зустрічної позовної заяви.
Крім того, до суду першої інстанції, у червні 2025 року надійшла заява представника ОСОБА_2 - адвоката Захарчука І.А. про ухвалення додаткового рішення у справі, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, за наслідком розгляду даної цивільної справи, у якій він просив суд: вирішити питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн., які понесені відповідачем за первісним позовом на правову допомогу.
Києво-Святошинським районним судом Київської області від 29 липня 2025 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції зазначив, що відповідач фактично забрала їх спільну дитину і не дає можливості йому бачитись із нею.
Відповідач використовує доньку виключно у корисливих цілях, задля власного збагачення і забезпечення безбідного майбутнього для себе та її батьків. До дитини, в свою чергу, їй немає жодного діла.
Вказує, що він протягом довгого часу намагався поспілкуватися з відповідачем і вирішити усі проблеми, проте остання не була у цьому зацікавлена. Усі його спроби побачити доньку і провести із нею хоч трохи часу не привели до жодного результату.
Звертає увагу, що неодноразово надсилав дитині подарунки через відповідача, але та, в свою чергу, повертала їх назад. Налаштовує дитину проти нього, що і продовжує робити і по сьогодні.
Вказує, що має найкращі умови життя для маленької дитини, оскільки він може забезпечувати її фінансово і надавати їй все необхідне, оскільки має стабільну і достатньо високу військову заробітну плату.
Зазначив, що отримав від відповідача ряд медичних довідок по їх спільній дитині - ОСОБА_3 , які вказують на те, що дитина постійно хворіла і за нею не вчинявся відповідний догляд, внаслідок чого у дитини в ранньому віці виникла непереносимість лактози.
Вважає, що дитині буде краще та безпечніше проживати разом із ним. Дитина завжди буде доглянута, будуть забезпечуватись її потреби та приділятиметься максимальна увага, також, окрім цього, буде створена максимально сприятлива атмосфера для її здорового психологічного і фізіологічного розвитку, що життєво необхідно для дітей такого віку.
Просив суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити його первісний позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції зазначив, що суд першої інстанції всупереч того, що дана справа була передана на розгляд до суду апеляційної інстанції прийняв додаткове рішення, проте, суд першої інстанції не може виносити додаткове рішення після передачі матеріалів справи до апеляційного суду.
Після того, як справа передана до апеляційного суду, суд першої інстанції втрачає юрисдикцію, щодо цієї справи, всі подальші дії, пов`язані із розглядом справи здійснюються апеляційним судом.
Після передачі справи до апеляційного суду, суд першої інстанції не має повноважень змінювати або доповнювати своє рішення.
Просив суд, скасувати додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2025 року.
На вказані апеляційні скарги ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що апеляційна скарга як і позовна заява містить багато неправдивої інформації, та інформації яка не має відношення до даної справи.
За весь час з моменту розлучення позивач лише три рази приїхав відвідати дитину, 25 грудня 2023 року, 14 вересня 2024 року та 27 вересня 2025 року, чим показує своє справжнє відношення до спільної дитини. 
У зв`язку із наведеним, вона вважає, що переїзд від мами до тата, якого вона після року життя лише три рази бачила в живу, не сприятливо вплине на психологічний стан малолітньої дитини якій всього 4 роки.
Вказує, що позивач звинувачує її у тому, що вона не дає йому можливості бачити свою доньку, однак, це є відвертою неправдою, оскільки вона не забороняла та не проти того, щоб батько дитини брав участь у виховані своєї доньки та бачився зі своєю донькою. 
Дане підтверджується і тим, що позивач 25 грудня 2023 року, 14 вересня 2024 року та 27 вересня 2025 року приїжджав відвідати дитину, і вона не була проти того, щоб він проводив час із дитиною. Отже, частіше ніж один раз на рік відвідувати дитину позивач сам не має бажання. Також позивач має змогу в будь який час телефонувати дитину.
Щодо того, що позивач може фінансово забезпечувати дитину, то звертає увагу на той факт, що маючи достатню суму коштів вона змушена була звернутися до суду, для стягнення в примусовому порядку аліменти на утримання дитини (справа №369/10892/23). 
Щодо того що у позивача є у власності однокімнатна квартира в с. Михайлівка-Рубежівка і на думку позивача це кращі умови проживання ніж ті які зараз має дитина, то звертає увагу, що квартира позивача є однокімнатною. В даній квартирі проживає сам позивач, дружина позивача та їх спільна дитина. 
В таких умовах, на її думку, дитині буде в край не комфортно проживати на площі 35 кв.м з невідомою жінкою. В свою чергу, вона з дитиною проживає із своїми батьками в приватному будинку, площею 78,4 кв.м. Даний будинок перебуває у приватній власності її батька - ОСОБА_4 . У даному будинку дитина має власну кімнату. На її думку, дитині комфортніше проживати разом із мамою, маючи власну кімнату.
Наголошує, що 24 червня 2024 року вона зареєструвалася як ФОП ОСОБА_5 та займається власною справо, що дає їй змогу забезпечувати дитину відповідно до її вимог. 
Крім того, вона проживає разом із батьками, які також допомагають із забезпеченням, мають власний город, садок. Отже, вона належним чином виконує свої обов`язки по забезпеченню дитини.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
На вказаний відзив ОСОБА_1 надав відповідь у якій просив суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити його первісний позов у повному обсязі.
У всіх вимогах відповідача, виключно із вимогами, щодо покладення на нього судових витрат, а також витрат на правничу допомогу у судах першої та апеляційної інстанціях - відмовити.
На вказану відповідь на відзив,  ОСОБА_2 надала заперечення, у яких просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
На вказану відповідь на відзив ОСОБА_1 надав заперечення на заперечення відповідача, у яких просив суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити його первісний позов у повному обсязі.
У всіх вимогах відповідача, виключно із вимогами, щодо покладення на нього судових витрат, а також витрат на правничу допомогу у судах першої та апеляційної інстанціях - відмовити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав. 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 , видане Новоград-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький).
11 жовтня 2023 року шлюб був розірваний, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області (справа №369/9269/23).
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (актовий запис №448 складений 30 липня 2021 року Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)).
У судовому рішенні про розірвання шлюбу не було визначено місце проживання спільної дитини.
З пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після припинення спільного проживання сторін, проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , спір щодо місця проживання дитини був відсутній, однак в подальшому між сторонами виник спір, щодо місця проживання доньки.
На підтвердження доводів свого позову, щодо організації умов проживання, ОСОБА_1 надав суду витяг з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності №368765296 від 06 березня 2024 року, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
На підтвердження доводів зустрічного позову, ОСОБА_2 надала суду витяг з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності №120392690 від 12 квітня 2018 року, а також витяг з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності №119735555 від 05 квітня 2018 року згідно яких на батька ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до наданого акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 20 лютого 2024 року квартира в новобудові із сучасним ремонтом, загальна житлова площа 35 кв.м. В помешканні сучасний ремонт. Наявні всі комунікації. Кімнати вмебльовані. Побут родини організований. Санітарно-гігієнічні норми проживання дотримані.
Відповідно до наданого акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 06 червня 2024 року будинок належить ОСОБА_4 , будинок цегляний, опалення газове та пічне, ванна кімната в будинку, в будинку чисто, речі поскладані по своїх місцях, в дитини є окрема кімната в якій вона проживає з мамою. В наявності комод для дитячих речей, дитяча корзина з іграшками. Мама отримує кошти при народженні дитини, батьки ОСОБА_6 допомагають їм фінансово. Дитина доглянута, розвиток дитини відповідає віку ОСОБА_7 . Мама здійснює виховання дитини в повну міру.
Відповідно до поданих доказів ОСОБА_1 перебуває на службі в військовій частині НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 має позитивну характеристику за місцем проживання, що підтверджено характеристикою старости Гульського с/о від 07 червня 2024 року.
На підставі наданих сторонами доказів вбачається, що як мати ОСОБА_2 , так і батько ОСОБА_1 люблять та опікуються своєю донькою ОСОБА_3 , не перебувають на обліку у психіатра чи нарколога, шкідливих звичок не мають. Жодного випадку застосування фізичного, психологічного, економічного насильства до дитини з боку батьків судом не встановлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з урахуванням наявності спору між батьками, щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічних особливостей дитини, виходив з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, та дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з матір`ю буде максимально відповідати інтересам дитини, спрямовано на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).
Тлумачення указаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене.
Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору, щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України, при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. 
Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Верховний Суд у своїх постановах від 30 травня 2018 року (справа №343/1500/15), від 06 вересня 2018 року (справа №644/9094/16), від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16) прийшов до висновку, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. 
Крім цього, Верховний Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову, оскільки на даний час проживання малолітньої дитини з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 створює йому перешкоди у спілкуванні з донькою, тобто з боку матері чиняться перешкоди у здійсненні ним, як батьком, своїх батьківських прав, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Крім того, ч. 1 ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач фактично забрала їх спільну дитину і не дає можливості йому бачитись із нею, усі його спроби побачити доньку і провести із нею хоч трохи часу не привели до жодного результату, крім того, посилався на те, що неодноразово надсилав дитині подарунки через відповідача, але та, в свою чергу, повертала їх назад і налаштовує дитину проти нього, що продовжує робити і по сьогодні, проте, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не довів наявність у нього об`єктивних, незалежних від нього, та створених відповідачем за первісним позовом перешкод для спілкування з дитиною, а також факт вжиття ним активних дій з метою захисту його, як він стверджує, порушених батьківських прав, а отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісних позовних вимог, оскільки підстави для таких вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Правовому захисту у цьому випадку може підлягати право у реалізації якого чиняться перешкоди, тобто здійснюється активна протидія засобам досягнення певної мети, однак позивач за первісним позовом про свої спроби зустрітися з дитиною за місцем проживання, у дошкільному закладі, чи інших місцях не повідомляє; до служби у справах дітей, на момент подачі первісної позовної заяви, з метою уникнення перешкод в отриманні побачень або фіксації фактів порушення його батьківських прав не звертався.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відмова у задоволенні первісного позову не є перешкодою для підтримки зав`язків між батьком і дитиною у інших формах за погодженням батьків або ж визначення компетентним органом порядку за наявності обставин, що мають істотне значення.
Визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.
Об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. 
Правосуддя не в змозі встановлювати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. У той же час суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду, щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Під час перегляду справи, апеляційним судом було вжито усіх необхідних заходів спрямованих на всебічний та повний розгляд справи.
Жодного доказу про те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не відповідатиме інтересам дитини апелянт не надав.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, визначивши місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.
Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що 02 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - Захарчук І.А. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, та стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача за первісним позовом витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази:  копія додаткової угоди №6 від 30 травня 2024 року до Договору про надання правничої допомоги від 07 вересня 2023 року, у відповідності до умов якої сторони за спільною домовленістю досягли згоди та визначили даною додатковою угодою, що загальна вартість послуг адвоката за надання правничої допомоги клієнту у справі №285/1436/24 в Києво-Святошинському районному суді Київської області становить 10000 грн.; копія акту приймання-передачі наданих послуг №6 від 27 травня 2025 року до Договору про надання правничої допомоги від 07 вересня 2023 року; копія Договору про надання правничої допомоги від 07 вересня 2023 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на первісну позовну заяву було зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді дорівнює: 10000 грн. витрат на правничу допомогу (докази їх понесення будуть надані у відповідності до процесуальних норм).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. 
Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.
З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення заяви представника ОСОБА_2 - Захарчука І.А. та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч того, що дана справа була передана на розгляд до суду апеляційної інстанції прийняв додаткове рішення, проте, суд першої інстанції не може виносити додаткове рішення після передачі матеріалів справи до апеляційного суду, оскільки після передачі справи до апеляційного суду, суд першої інстанції не має повноважень змінювати або доповнювати своє рішення, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року вперше було витребувано із суду першої інстанції матеріали даної цивільної справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року вдруге було витребувано із суду першої інстанції матеріали даної цивільної справи.
10 вересня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2025 року.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року та призначено справу до розгляду.
Додаткове рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено 29 липня 2025 року.
Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції було ухвалено у відповідності до норм та вимог чинного законодавства, за наявними матеріалами справи.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
 
постановив:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2025 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба