ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 902/37/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників сторін:
ОГП: Цимбалістий Т.О.,
позивача: не з`явились,
відповідачів: не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2025
та рішення Господарського суду Вінницької області від 04.12.2024
у справі № 902/37/24 
за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави особі Вінницької міської ради
до:
1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005"; 
2) Комунального підприємства "Вінницьке шляхове управління",
про визнання недійсними додаткових угод до договору поставки та стягнення 323 039, 43 грн безпідставно збережених коштів,

В С Т А Н О В И В:
Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005" та Комунального підприємства "Вінницьке шляхове управління" (спочатку ухвалою місцевого господарського суду від 09.01.2024 вказане підприємство залучене до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, а в подальшому 24.09.2024 ухвалою суду виключено зі складу третіх осіб та залучено до участі у справі як співвідповідач) про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 28.07.2023, № 2 від 04.08.2023, № 3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів № 114 від 18.07.2023 та стягнення 323 039, 43 грн безпідставно збережених коштів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні додаткові угоди на момент їх укладення суперечили приписам ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та Особливостям здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1178 від 12.10.2022, оскільки збільшення ціни за одиницю товару не було підтверджено належними доказами. В обґрунтування підстав для звернення з даним позовом в інтересах держави в особі Вінницької міської ради прокурор зазначає, що закупівля товару за договором здійснена за кошти місцевого бюджету, що підтверджується звітом про договір про закупівлю UA-2023-07-06-013516-а.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 04.12.2024 (суддя Нешик О.С.), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 (колегія суддів у складі: Олексюк Г.Є. - головуючий, Петухов М.Г., Філіпова Т.Л.), позов задоволено повністю. Визнано недійсними додаткові угоди №1 від 28.07.2023, №2 від 04.08.2023 та №3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів №114 від 18.07.2023, укладеного між КП "Вінницьке шляхове управління" та ТОВ "Нафтогруппа-2005". Стягнуто з ТОВ "Нафтогруппа-2005" на користь Вінницької міської ради 323 039, 43 грн безпідставно збережених коштів.
Судами обох інстанцій встановлено, що за результатом публічної закупівлі № UA-2023-07-06-013516-a між КП "Вінницьке шляхове управління" (замовник) та ТОВ "Нафтогруппа-2005" (постачальник) 18.07.2023 укладено договір поставки нафтопродуктів № 114, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити замовнику товар "дизельне паливо за ДК 021:2015: 09130000-9 - Нафта і дистиляти (09134200- 9) Дизельне паливо (Євро 5), налив", а покупець - прийняти та оплатити нафтопродукти на умовах цього договору.
Згідно з п. 4.1 договору загальна вартість товару становить 3 588 300 грн.
Відповідно до п. 7.1 договору він набирає чинності з дати його укладення та діє до 31.12.2023, а в частині розрахунків - до їх повного проведення.
Згідно з п. 10.1 договір укладено з урахуванням постанови КМУ № 1178 від 12.10.2022 (далі - Особливості) та положень Закону України "Про публічні закупівлі". У випадках, не передбачених цим договором, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.
Відповідно до пп. 2 п. 10.5 договору істотні умови договору не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, зокрема, погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення.
Відповідно до специфікації, яка є додатком № 1 до договору, обсяг дизельного палива становить 90 000 л; ціна за одиницю товару з ПДВ становить 39,87 грн.
Зі змісту звіту про договір про закупівлю UA-2023-07-06-013516-а, джерелом фінансування закупівлі за договором на суму 3 588 300 грн є кошти місцевого бюджету в межах бюджету на 2023 рік.
У подальшому між замовником та постачальником укладено ряд додаткових угод до договору, а саме:
- додаткову угоду № 1 від 28.07.2023, на підставі якої внесено зміни до специфікації, яка є додатком № 1 до договору та визначено, що 8 000 л палива закуповується за ціною 39,87 грн ла 1 л; 61 л - за ціною 39, 87 грн ла 1 л; 77 506 л - за ціною 42,15 грн за 1 л. Даною додатковою угодою сторони погодили зменшити ціну договору на 30,03 грн та визначити її в сумі 3 588 269, 97 грн. Підставою для укладення цієї угоди став експертний висновок Вінницької торгово-промислової палати № В-239 від 26.07.2023, яким встановлено зростання середньої ціни дизельного палива станом на 25.07.2023 (43,19 грн за 1 л) щодо середньої ціни за 18.07.2023 (40,85 грн за 1 л), відсоток зростання - 5,73 %;
- додаткову угоду № 2 від 04.08.2023, на підставі якої внесено зміни до специфікації, яка є додатком № 1 до договору та визначено, що 8 000 л палива закуповується за ціною 39,87 грн ла 1 л; 61 л - за ціною 39, 87 грн ла 1 л; 5 011 л - за ціною 42,15 грн за 1 л; 69242 л - за ціною 44,13 грн за 1 л. Даною додатковою угодою сторони погодили зменшити ціну договору на 14,79 грн та визначити її в сумі 3 588 255, 18 грн. Підставою для укладення цієї угоди став експертний висновок Вінницької торгово-промислової палати № В-248 від 03.08.2023, яким встановлено зростання середньої ціни дизельного палива станом на 03.08.2023 (45, 22 грн за 1 л) щодо середньої ціни за 25.07.2023 (43,19 грн за 1 л), відсоток зростання - 4,70 %;
- додаткову угоду № 3 від 15.08.2023, на підставі якої внесено зміни до специфікації, яка є додатком № 1 до договору та визначено, що 8000 л палива закуповується за ціною 39, 87 грн ла 1 л; 61 л - за ціною 39, 87 грн ла 1 л; 5011 л - за ціною 42, 15 грн за 1 л; 8015 л - за ціною 44, 13 грн за 1 л; 58865 л - за ціною 45, 90 грн за 1 л. Даною додатковою угодою сторони погодили зменшити ціну договору на 44,01 грн та визначити її в сумі 3 588 211, 17 грн. Підставою для укладення цієї угоди став експертний висновок Вінницької торгово-промислової палати № В-270 від 15.08.2023, яким встановлено зростання середньої ціни дизельного палива станом на 14.08.2023 (47,03 грн за 1 л) щодо середньої ціни за 03.08.2023 (45,22 грн за 1 л), відсоток зростання - 4 %;
- додаткову угоду № 4 від 27.11.2023, якою зменшено ціну договору на суму 589 815 грн та визначено згадану в сумі 2 998 396, 17 грн. Внесено зміни до специфікації, яка є додатком № 1 до договору та визначено, що 8000 л палива закуповується за ціною 39, 87 грн ла 1 л; 61 л - за ціною 39, 87 грн ла 1 л; 5 011 л - за ціною 42, 15 грн за 1 л; 8 015 л - за ціною 44,13 грн за 1 л; 46015 грн - за ціною 45,90 грн.
Експертні висновки Вінницької торгово-промислової палати № В-239 від 26.07.2023, № В-248 від 03.08.2023 та № В-270 від 15.08.2023 складені за заявами замовника - ТОВ "Нафтогруппа-2005" від 24.07.2023, від 02.08.2023 та від 14.08.2023.
На виконання умов договору постачальником за період з липня 2023 по вересень 2023 було поставлено нафтопродукти в обсязі 67 102 л, що підтверджується наявними у справі видатковими накладними, а саме: видаткова накладна № 3190 від 18.07.2023 стосовно поставки 8 000 л товару на суму 318 960 грн за ціною 39,87 грн за 1 л; видаткова накладна № 3201 від 19.07.2023 стосовно поставки 61 л товару на суму 2 432, 07 грн за ціною 39,87 грн за 1 л; видаткова накладна № 3411 від 01.08.2023 стосовно поставки 5 011 л товару на суму 211 213, 65 грн за ціною 42,15 грн за 1 л; видаткова накладна № 3485 від 04.08.2023 стосовно поставки 8 015 л товару на суму 353 701, 95 грн за ціною 44,13 грн за 1 л; видаткова накладна № 3 660 від 16.08.2023 стосовно поставки 16 000 л товару на суму 734 400 грн за ціною 45,90 грн за 1 л; видаткова накладна № 3769 від 23.08.2023 стосовно поставки 15 л товару на суму 688,50 грн за ціною 45,90 грн за 1 л; видаткова накладна № 3978 від 04.09.2023 стосовно поставки 30 000 л товару на суму 1 377 000 грн за ціною 45,90 грн за 1 л.
На підставі зазначених видаткових накладних постачальнику сплачено 2 998 396, 17 грн, що підтверджується платіжними інструкціями.
Посилаючись на те, що додаткові угоди № 1 від 28.07.2023, № 2 від 04.08.2023 та № 3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів № 114 від 18.07.2023 суперечать приписам ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та Особливостям, оскільки збільшення ціни за одиницю товару не було підтверджено належними доказами, тому підлягають визнанню недійсними, а безпідставно збережені кошти, які сплачені за товар підлягають стягненню із відповідача-1, прокурор звернувся до суду з позовом у даній справі.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність належних доказів в підтвердження коливання ціни товару та факт перевищення межі збільшення ціни за одиницю товару, що є підставою для визнання недійсними додаткових угод №1 від 28.07.2023, № 2 від 04.08.2023 та № 3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів № 114 від 18.07.2023. Враховуючи недійсність угод, суди дійшли висновків про правомірність та обґрунтованість вимог щодо стягнення на користь Вінницької міської ради сплачених відповідно до недійсних додаткових угод за товар коштів в сумі 323 039, 43 грн. При цьому суди обох інстанцій зазначили, що після укладення додаткової угоди № 2 від 04.08.2023 ціна одиниці товару за договором була збільшена більш як на 10 % від ціни, яка була визначена у договорі, а отже додаткові угоди № 2 від 04.08.2023 та № 3 від 15.08.2023 також порушують умови п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в частині межі збільшення ціни за одиницю товару.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, ТОВ "Нафтогруппа-2005" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суди обох інстанцій помилково послались на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18 та від 03.07.2024 у справі № 910/401/23, а експертні висновки, на яких ґрунтувалися оспорювані додаткові угоди №1 від 28.07.2023, №2 від 04.08.2023 та №3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів №114 від 18.07.2023, містять всю необхідну інформацію про ціни, існуючі на дату укладення первинного договору/попередньої додаткової угоди, про ціну, існуючу на дату укладення чергової додаткової угоди та різницю в ціні у відсотковому відношенні, чим підтверджується факт її коливання. При цьому чинне законодавство не містить встановлених вимог щодо змісту та форми документів на підтвердження факту коливання ціни, а відтак в кожному конкретному випадку суд має з`ясувати суть такого документа. Також скаржник зазначає про наявність підстав відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 28.08.2024 у справі № 918/694/23 та застосованого в оскаржених судових рішеннях, щодо зв`язку підпунктів 2, 7 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 та ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки вважає, що пріоритетними є норми, визначені постановою Кабінету Міністрів № 1178 від 12.10.2022.
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що зазначено вище.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.05.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.06.2025 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 09.06.2025.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 29.05.2025 від Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від Комунального підприємства "Вінницьке шляхове управління" надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу задовольнити.
Також від Комунального підприємства "Вінницьке шляхове управління" надійшло клопотання про зупинення касаційного провадження у справі № 902/37/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури надійшло заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2025 зупинено касаційне провадження у справі № 902/37/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.
Великою Палатою Верховного Суду 21.11.2025 прийнято постанову у справі № 920/19/24, яку було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15.12.2025.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2026 поновлено касаційне провадження у справі № 902/37/24 та призначено касаційну скаргу до розгляду на 03.02.2026.
Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 21.01.2026 від Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури надійшли пояснення у справі, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
Переглянувши постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження посилається на те, що суди обох інстанцій помилково послались на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18 та від 03.07.2024 у справі № 910/401/23, а експертні висновки, на яких ґрунтувалися оспорювані додаткові угоди №1 від 28.07.2023, №2 від 04.08.2023 та №3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів №114 від 18.07.2023, містять всю необхідну інформацію про ціни, існуючі на дату укладення первинного договору/попередньої додаткової угоди, про ціну, існуючу на дату укладення чергової додаткової угоди та різницю в ціні у відсотковому відношенні, чим підтверджується факт коливання ціни. При цьому чинне законодавство не містить встановлених вимог щодо змісту та форми документів на підтвердження факту коливання ціни, а відтак в кожному конкретному випадку суд має з`ясувати суть такого документа.
Колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верхового Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, до якої зупинялось касаційне провадження у розглядуваній справі, відповідно до яких:
«161. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
162. Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
163. За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
164. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам….
…167. Велика Палата Верховного Суду враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі № 910/17520/21).
168. Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
169. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
170. Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
171. Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
172. Законом № 922-VIII не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).
173. Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
174. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
175. Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).
176. Суди попередніх інстанцій установили, що для обґрунтування підвищення ціни ТОВ "Енергетичне партнерство" на власний розсуд обирались періоди для порівняння середніх цін на електричну енергію, дослідження яких не відображало їх динаміку, а також не могло бути належним обґрунтуванням для висновків про коливання цін у бік збільшення. Крім того, у наданих ТОВ "Енергетичне партнерство" документах не міститься доказів на підтвердження пропорційного зростання ціни на товар на ринку з урахуванням періоду дії попередньої додаткової угоди.
177. Водночас наведені документи не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності їх зростання, у них відсутній аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, у зв`язку із чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII.
178. За наведеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що необхідність внесення зазначених змін не можна вважати обґрунтованим та такою, що підтверджена належними доказами. 
179. Доводи скаржника про те, що він належним чином документально довів коливання ціни на ринку за одиницю товару електроенергії у бік збільшення, зазначених висновків судів не спростовують, адже фактично зводяться до переоцінки Великою Палатою Верховного Суду наявних у матеріалах справи доказів, які були досліджені судом апеляційної інстанції та яким суд надав відповідну оцінку, що є недопустимим, зважаючи на положення частини другої статті 300 ГПК України.»
Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 927/491/19 від 18.06.2021 у своїй постанові зазначав, що будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.
Також Верховним Судом у вищезазначеній постанові вказано, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.
Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону України Про публічні закупівлі, нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.
Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Суди обох інстанцій у справі № 902/37/24 встановили, що долучені до матеріалів справи висновки Вінницької торгово-промислової палати № В-239 від 26.07.2023, № В-248 від 26.07.2023 та № В-270 від 15.08.2023, які стали підставою укладення спірних додаткових угод, не містять інформації: про ринкову вартість нафтопродуктів з моменту укладення договору та її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку (дати укладення відповідної додаткової угоди), як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання); про ринкову вартість нафтопродуктів з моменту укладення відповідної додаткової угоди та її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку (дати укладення наступної додаткової угоди), як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання).
Зазначені документи не містять динаміку цін та не встановлюють її рух у бік збільшення чи зменшення, тобто факт наявності коливання.
Таким чином, зазначені висновки Вінницької торгово-промислової палати є документами довідково-інформаційного характеру, що демонструють середню ціну дизпалива на певні дати, не є документальним підтвердженням коливання цін та не є достатніми для належного обґрунтування факту коливання ціни на пальне на ринку.
Отже, відповідач-1 не обґрунтував у встановлено порядку своїх пропозиції щодо підвищення ціни, визначеної у договорі; не обґрунтував, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику ціні, не навів причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним та не довів, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в первинну ціну товару).
Колегія суддів відзначає, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі № 908/1671/16.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає помилкового застосування викладених у постановах Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18 та від 03.07.2024 у справі № 910/401/23 висновків.
При цьому доводи про те, що експертні висновки, на яких ґрунтувалися оспорювані додаткові угоди №1 від 28.07.2023, №2 від 04.08.2023 та №3 від 15.08.2023 до договору поставки нафтопродуктів №114 від 18.07.2023, містять всю необхідну інформацію про ціни, існуючі на дату укладення первинного договору/попередньої додаткової угоди, про ціну, існуючу на дату укладення чергової додаткової угоди та різницю в ціні у відсотковому відношенні, чим підтверджується факт коливання ціни, зазначених висновків судів не спростовують, і фактично зводяться до необхідності переоцінки Верховним Судом наявних у матеріалах справи доказів, які були досліджені судами попередніх інстанцій та яким вони надали відповідну оцінку, що є недопустимим, зважаючи на положення ч. 2 ст. 300 ГПК України.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
За змістом вказаної норми, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19. 
Верховний Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень, є обґрунтована необхідність відступлення від висновку саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №910/8091/20, від 24.06.2021 у справі №914/2614/13, де відзначено: «з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 
1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 
2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 
3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 
4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 
5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Водночас колегія суддів не вважає, а скаржником не доведено, що відповідні висновки, викладені у постанові 28.08.2024 у справі № 918/694/23 та застосовані в оскаржених судових рішеннях, щодо зв`язку підпунктів 2, 7 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 та ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», є помилковими, неефективними чи застосований у рішеннях підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Крім цього, правильність їх застосування підтверджена висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
Відтак зазначена заявником в касаційній скарзі підстава щодо необхідності для відступу від правових позицій Верховного Суду не отримала підтвердження під час касаційного провадження. Оскільки перелік підстав для закриття касаційного провадження, визначений ст. 296 ГПК України, є вичерпним, і в ньому не передбачено можливості закриття касаційного провадження у разі непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій. 
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів підлягають залишенню без змін.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005" залишити без задоволення.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 та рішення Господарського суду Вінницької області від 04.12.2024 у справі № 902/37/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.