ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2020/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5012/25 Категорія: 305010000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Банара Валерія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2025 ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто за спричинення ним особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння. 
17.03.2025 Уманським міськрайонним судом у справі №705/1531/25 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб з моменту взяття під варту, без визначення розміру застави, у зв?язку з чим він з 17.03.2025 по 07.05.2025 перебував під вартою в Черкаському СІЗО. 
07.05.2025 Уманським міськрайонним судом було змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби, який полягає в забороні підозрюваному у період з 22:00 години до 06:00 години наступного дня залишати житло в межах строку досудового розслідування, тобто до 13.05.2025 включно, ОСОБА_1 було звільнено з-під варти у залі суду. 
В подальшому запобіжний захід продовжено не було. 
03.06.2025 Заступником керівника Уманської окружної прокуратури Місюрою С.О. була винесена постанова про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , в якій зазначено, що кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України в межах кримінального провадження № 12025250320000423 від 15.03.2025 закрито через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. 
Позивач вважає, що закриття кримінального провадження є підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, адже закриття справи через відсутність в його діях складу злочину свідчить про те, що його притягнуто до кримінальної відповідальності незаконно. Крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою матеріальні витрати, тому з даним позовом представник позивача звернувся до суду.
На підставі викладеного просив суд:
-стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури кошти в розмірі 21066,66 грн.;
-стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з наданням йому юридичної (правової) допомоги в кримінальному провадженні у розмірі 26000,00 грн.
-стягнути з відповідачів витрати пов`язані з наданням позивачу юридичної (правової) допомоги в суді першої інстанції в розмірі 10000,00 грн. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 було оголошено підозру у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підґрунтям якої були надані ним добровільні покази стосовно вчиненого. Такі покази не змінювалися ОСОБА_1 протягом усього часу проведення досудового розслідування, допоки потерпілий прийшовши до свідомості в медичному закладі, дав покази, які повністю спростували причетність ОСОБА_1 до вказаного злочину, після чого кримінальне провадження відносно нього було закрите.
Як на досудовому розслідуванні зазначеного кримінального провадження, так і в судових засіданнях щодо обрання міри запобіжного заходу та в подальшому її продовження, ОСОБА_1 беззаперечно визнавав свою вину у спричинені його пасинку ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.
При цьому, позивачем та його представником не надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 давав такі покази чи пояснення під будь-яким впливом сторонніх осіб, в тому числі працівників правоохоронних органів.
Із позовної заяви вбачається, що позивач та його представник ставлять під сумнів відомості, занесені до протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_1 , вважають їх надуманими та такими, що не відповідають змісту дійсних показів ОСОБА_1 .
Проте, протягом перебування у провадженні суду вказаної цивільної справи, з клопотанням щодо витребування доказів (протоколу допиту підозрюваного) для дослідження його в судовому засіданні чи призначення і проведення почеркознавчої експертизи, вони не зверталися. Будь-яких інших доказів на підтвердження їх сумнівів суду також не надано.
З врахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку їх безпідставністю та необгрутованістю.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Банар В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Вказує, що підставою для відшкодування шкоди є закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , прийнятою на підстав постанови заступником керівника Уманської окружної прокуратури – Місюрою С.О. про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи через відсутність в його діях складу злочину свідчить про те, що позивача притягнуто до кримінальної відповідальності незаконно. Крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою матеріальну витрати.
Вказує, що суд мав надати оцінку тому, чи була само обмова добровільною. Установивши добровільність такої само обмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.
Обставин самообмови ОСОБА_1 , які перешкоджали б органу досудового слідства з`ясувати істину та виконати свій обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного розслідування справи, суд першої інстанції не встановив. При цьому у спірному випадку має місце не доведення органами досудового слідства складу злочину, який інкримінувався позивачу, а саме за частиною першою статті 121 КК України.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Черкаській області вказувало, що зі змісту постанови про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного від 03.06.2025 вбачається, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в межах кримінального провадження №12025250320000423 від 15.03.2025 закрито через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей отримати, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Також встановлено, що ОСОБА_1 добровільно повідомив про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 . Про наявність факту самообмови також йдеться в ухвалі Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.03.2025 по справі №705/1531/25.
Доказів на підтвердження того, що самообмова, яка стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів позивач не надав.
Також відзив на апеляційну скаргу подано Державною казначейською службою України, в якому зазначено, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів.
Вказує, що у матеріалах справи наявні докази, що позивач шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності.
У поданому відзиві Черкаська обласна прокуратура також наголошує на обставинах вчинення ОСОБА_1 самообмови, що виключає відшкодування йому моральної шкоди. Під час досудового розслідування ОСОБА_1 добровільно давав завідомо неправдиві показання, що сприяло його затриманню і пред`явленню підозри. Доказів того, що це сталося через насильство чи погрози, позивач не надав.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.
При розгляді справи встановлено, що  Уманським РУП ГУНП в Черкаській області до ЄРДР 15.03.2025 за №12025250320000423 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в межах якого потерпілим визнано ОСОБА_2 , якому були спричинені умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Того ж дня, 15.03.2025 було затримано громадянина ОСОБА_1 в порядку ст. 208 КПК України та проведеного його допит, під час якого допитаний ОСОБА_1 пояснив та підтвердив, що 14.03.2025 у ході конфлікту з пасинком ОСОБА_2 завдав останньому удар дерев`яною битою в голову у відповідь на його фізичну агресію. Також пояснив, що він викликав швидку допомогу та супроводжував потерпілого до лікарні. Такі пояснення були зафіксовані відеозаписом камери в кімнаті №10 Уманського РУП в Черкаській області, під час складання протоколу затримання, де ОСОБА_1 добровільно повідомив про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 16.03.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та 17.03.2025 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 13.05.2025. В судовому засіданні під час розгляду слідчим суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області подання про обрання міри запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , останній визнав свою провину у вчиненому та його причетність до вказаного злочину, що відображено в ухвалі слідчого судді від 17.03.2025. Вказана ухвала слідчого судді не скасована, не змінена та вступила в законну силу.
Згодом, 23.04.2025 адвокат Банар В.В. звернувся до Уманського міськрайонного суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу стосовно підозрюваного ОСОБА_1 , у результаті чого 07.05.2025 ухвалою слідчого судді вказане клопотання було задоволено та ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби до 13.05.2025, з урахуванням повного визнання вини ОСОБА_1 у вчиненому.
Після стабілізації стану здоров`я потерпілий ОСОБА_2 01.04.2025 надав свідчення, з яких було встановлено, що тілесні ушкодження він отримав не від ОСОБА_1 , а внаслідок конфлікту зі своїм братом ОСОБА_3 .
З урахуванням наданих потерпілим ОСОБА_2 показів, прокурором у кримінальному провадженні 03.06.2025 прийнято рішення про закриття кримінального провадження №12025250320000423 від 15.03.2025 стосовно підозрюваного ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону. 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
- постановлення виправдувального вироку суду;
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
- закриття справи про адміністративне правопорушення.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.
Згідно з частиною четвертою статті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.
Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказів на підтвердження того, що самообмова стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач не надав, суд їх не встановив.
Доказів того, що органи слідства вчиняли щодо позивача примус щодо самообмови, немає.
Встановлено що у межах кримінального провадження № 12025250320000423 ОСОБА_1 надав покази, що 14.03.2025 у ході конфлікту з пасинком ОСОБА_2 завдав останньому удар дерев`яною битою в голову у відповідь на фізичну агресію. Пояснив, що викликав швидку та супроводжував потерпілого до лікарні. Надані пояснення узгоджуються з відеозаписом камери в кімнаті №10 Уманського РУП в Черкаській області, зафіксованим під час складання протоколу затримання, де ОСОБА_1 добровільно повідомив про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .
Вказані обставини викладені у постанові про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного від 03 червня 2025 року, яку ОСОБА_1 не оскаржував.
Крім того, свою вину позивач визнав під час обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 під час досудового слідства давав показання на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована у матеріалах кримінального провадження № 12025250320000423 від 15 березня 2025 року.
Покази почав змінювати лише після стабілізації стану потерпілого ОСОБА_2 , який повідомив, що тілесні ушкодження йому нанесені ОСОБА_3 .
Органом досудового розслідування були допитані свідки, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які надали покази, що очевидцями нанесення тілесних ушкоджень не були.
В подальшому під час додаткового допиту, після отримання показів потерпілого, дані свідки змінили свої покази.
Отже, органом досудового розслідування, окрім отримання пояснень позивача про визнання ним вини, були здійснені інші слідчі дії для з`ясування обставин вчинення кримінального правопорушення.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 311/719/19 (провадження № 61-17808св21), від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц (провадження № 61-42166св18) щодо застосування частини четвертої статті 1176 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 зроблено висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.
При розгляді та дослідженні вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).
Доказів на підтвердження того, що самообмова в межах кримінального провадження № 12025250320000423, стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач не надав.
З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 під час досудового слідства у кримінальному провадженні № 12025250320000423, давав показання на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною та зафіксована в матеріалах кримінального провадження № 12025250320000423. Отже дії органів досудового слідства були законними та обгрунтованими.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 35, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 вересня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Судді