П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/22504/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
08 грудня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Моніча Б.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування відмови, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування відмови.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
15 липня 2025 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 16.12.2021 позивачка звернулася до Деснянського відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-ІІІ.
Разом із заявою позивачка надала зобов`язання припинити іноземне громадянство (власноруч підписане заявницею), відповідно до якого вона зобов`язується протягом 2 років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації і подати до органу, що видав їй тимчасове посвідчення громадянина України, відповідний документ, виданий уповноваженим на те органом російської федерації. У разі не отримання з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства російської федерації позивачка зобов`язалася подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави.
22.02.2022 УДМС у Чернігівській області прийняло рішення № 40 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням та оформило позивачу Довідку № 7434-000006908 про реєстрацію особи громадянином України відповідно до якої вона є громадянкою України з 22.02.2022.
13.07.2022 УДМС у Чернігівській області оформлено позивачу Тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 строком дії до 22.02.2024.
На дату набуття громадянства України, позивач мала також громадянство російської федерації, відповідно до паспорта рф № 530751121 від 05.11.2014.
27.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до УДМС у Чернігівській області зі зверненням щодо прийняття від неї декларації про відмову від іноземного громадянства, до звернення долучено декларацію про відмову від іноземного громадянства від 24.09.2024, підставою для її подання позивачка вказала нездійснення процедури оформлення припинення громадянства російської федерації.
УДМС у Чернігівській області листом № Ш-89/6/7401-24/7401.21/125-24 від 22.10.2024 повернуло позивачці декларацію про відмову від іноземного громадянства у зв`язку з відсутністю підстав для її подання та надало роз`яснення положень законодавства, що регулює порядок набуття громадянства України.
Зокрема, у листі зазначено, що позивач не належить до категорії громадян, які мають право на подачу декларації Виходячи зі змісту відповіді МВС російської федерації, долученої до звернення, а також не здійснення процедури припинення громадянства російської федерації, у зв`язку з припиненням роботи Посольства російської федерації в Україні, з не можливістю звернення до Посольства російської федерації в інших країнах не впливає на здійснення російськими уповноваженими органами процедури припинення російського громадянства, а отже не може вважатися незалежною від особи причиною і дотримання документа про припинення громадянства російської федерації.
Позивач вважаючи відмову протиправною, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України "Про громадянство України" №2235.
Згідно ч.1 ст.1 Закону №2235, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Положеннями ст. 6 Закону №2235 закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №2235, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України Про правонаступництво України, або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2235, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
22.02.2022 УДМС у Чернігівській області прийняло рішення № 40 про оформлення набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням та оформило позивачу Довідку № 7434-000006908 про реєстрацію особи громадянином України відповідно до якої вона є громадянкою України з 22.02.2022.
13.07.2022 УДМС у Чернігівській області оформлено позивачу Тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 строком дії до 22.02.2024.
27.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до УДМС у Чернігівській області зі зверненням щодо прийняття від неї декларації про відмову від іноземного громадянства, до звернення долучено декларацію про відмову від іноземного громадянства від 24.09.2024.
У заяві позивач зазначила, що на її звернення від органу МВС рф надійшла відповідь, в якій посилаючись на російський закон № 62-ФЗ йдеться про те, що єдиний можливий для варіант відмовитися від громадянства рф — це прибути особисто за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, відмовитись від громадянства рф не може з незалежних від мене причин, а саме: у зв`язку з припиненням роботи посольства російської федерації в Україні та відповідно припиненням консульського прийому громадян з будь-яких питань. Враховуючи, що консульський прийом не здійснюється з початку повномасштабної збройної агресії російської федерації та припинений на невизначений строк, а також враховуючи, що внаслідок широкомасштабних воєнних дій проїзд на територію російської федерації є смертельно небезпечним чи взагалі неможливим. Також неможливим є звернення до посольств рф в інших країнах, тому, що для такого звернення необхідно бути громадянином тієї країни, або мати посвідку на постійне проживання в тій країні.
За визначеннями, наведеними у ст.1 Закону №2235-ІІІ, незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури; декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Пунктом 2 частини другої статті 9 Закону №2235-ІІІ передбачено, що умовами прийняття до громадянства України є подання іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Отже особа, яка набула громадянство України, у випадку неможливості подати документ про припинення іноземного громадянства (підданства) з незалежних від неї причин, може подати до уповноваженого органу України декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022р. №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р., який триває і на теперішній час.
Листом Міністерства закордонних справ України від 13.10.2022р. №72/11-612/1-81401 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, відповідно до п.11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001р. №376, що після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, здійсненим у м. Мінську 14.02.1992, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.02.2022.
Згідно ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Отже, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України розірвано дипломатичні відносини між двома державами та припинено роботу консульських установ, що є загальновідомими обставинами.
Визнання офіційно цього факту не потребує додаткового доведення з боку позивача про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), адже як в законодавстві України, так і в законодавстві рф відсутнє правове регулювання процедури припинення громадянства (підданства) за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між відповідними державами.
При цьому, в такому випадку законодавство України передбачає можливість подання декларації про відмову від іноземного громадянства, що і було зроблено позивачем.
Позивач мала законні очікування на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації через введення воєнного стану України та припинення діяльності всіх консульських установ цієї держави на території України, наразі є неможливим.
При цьому, суд зазначає, що і у відзиві, і у листі про відмову прийняти декларацію відповідач посилався на Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України" від 20.08.2024 №3897-ІХ та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону яким передбачено, що громадяни російської федерації та громадяни Республіки Білорусь (крім осіб, зазначених у пункті 3 цього розділу), які в період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону України "Про громадянство України" і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, зобов`язані подати документ про припинення іноземного громадянства до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, якщо строк виконання поданого зобов`язання сплив.
Разом з тим, суд вважає, що такий до спірних правовідносин не може бути застосований, оскільки на момент їх виникнення вказаний закон не набрав чинності, тому у відповідача були відсутні законні підстави ним керуватися.
Більш того, відповідачем протиправно не було враховано, що позивач 01.11.2022 надіслала заяву з проханням позбавити громадянства рф через електронну приймальню звернень громадян, в комітет з міжнаціональних відносин і реалізації міграційної політики головного управління міністерства внутрішніх справ російської федерації по м. Санкт-Петербург та Ленінградської області.
05.12.2022 надійшла відповідь від вищезгаданого органу МВС рф, в якій посилаючись на російський закон № 62-ФЗ йдеться про те, що єдиний можливий для позивача варіант відмовитися від громадянства рф — це прибути особисто за адресою: Санкт-Петербург, вул. Красного Текстильщика, б. 10-12, Д (2 поверх).
При цьому, суд погоджується з позивачем про фізичну неможливість виїхати на територію рф через воєнний стан, а така спроба може реально загрожувати її життю .
Отже, позивач вживала заходи для припинення громадянства рф, які з незалежних від неї причин, не мали відповідного позитивного результату.
В такому випадку законодавство України передбачає можливість подання декларації про відмову від іноземного громадянства, що і було зроблено позивачем.
Позивач є громадянкою України за територіальним походження, постійним місцем проживання позивача є Україна, передбачена для позивача процедура виходу з громадянства російської федерації здійснюється шляхом звернення до дипломатичного представництва або консульської установи російської федерації саме на території України або подати декларацію про вихід з російського громадянства.
Як вже зазначалось, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, консульські установи держави-агресора в Україні не працюють, однак з початку повномасштабного вторгнення законодавство України не зазнало змін в частині визначення порядку дій та їх послідовності щодо відсутності в особи можливості отримання документа про припинення громадянства такої держави з незалежних від неї причин, що, в свою чергу, ставить позивача у невизначене становище.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право розраховувати на прийняття відповідачем поданої нею декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки вона позбавлена можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації з незалежних від неї причин.
Вказане, відповідачем не враховано, що, як наслідок, призвело до протиправного та безпідставного нездійснення державним органом запровадженої законодавцем процедури виходу з іноземного громадянства та, відповідно, до порушення прав позивача.
Ігнорування суб`єктами владних повноважень можливості декларативного виходу іноземців з іноземного громадянства через незалежні від їх волі причини в порядку частини 13 статті 1 Закону України "Про громадянство України", є порушенням принципу належного урядування.
Так, у справі "Рисовський проти України" Європейським Судом з прав людини було зазначено, що принцип "належного урядування" передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі Москаль проти Польщі). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії").
Тобто, якщо державою було проголошено право декларативного виходу з іноземного громадянства держава має обов`язок реалізувати проголошене нею право.
Також суд зазначає, що вислів "але з незалежних від нього причин не може отримати його, така особа подає декларацію про відмову від іноземного громадянства", зазначений в Законі України "Про громадянство України", є непередбачуваним щодо його наслідків.
Як зазначено у спеціальному Дослідженні Європейської Комісії "За демократію через право" (Венеційська Комісія; Venice Commission) під назвою "Мірило правовладдя" ("Rule of law checklist", розроблене і затверджене на 106-й пленарній сесії 11 12 березня 2016 року), поняття "право" (law) охоплює не лише конституції, міжнародне право, статутне право та підзаконні акти, а й також де доречно суддєстворене право (judge-made law), як-то норми загального права, всі з яких є зобов`язальної природи. Будь-який припис права має бути доступним і передбачуваним (рішення ЄСПЛ у справах "Achour v. France", заява № 67335/01, п. 42; "Kononov v. Latvia" [ВП], заява № 36376/04, п 185).
Крім того, Венеційська Комісія виходить з того, що перешкоди для дієвого виконання приписів актів права можуть виникати не лише внаслідок незаконної чи недбалої дії з боку органів влади, але й через те, що якість законодавства унеможливлює таке виконання. Тому надзвичайно важливим є те, щоб ще до ухвалення приписів актів права було здійснено їх оцінювання на предмет можливості їх практичного виконання, а також щоб мала місце перевірка вже після їх ухвалення на предмет того, чи їх може бути застосовано або ж чи їх застосовано в дієвий спосіб. Це означає, що коли йдеться про правовладдя, то має здійснюватись оцінювання законодавства ex ante та ex post. Ідея правовладдя передбачає систему чітких та передбачуваних приписів права, відповідно до яких кожному належить право на ставлення до нього з боку всіх суб`єктів ухвалення рішень на основі гідності, рівності й розумності та відповідно до приписів права.
Також у цій Доповіді, розкриваючи поняття «юридична визначеність» (legal certainty), наголошується на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права, а також і для плідності бізнесової діяльності, із тим, щоб генерувати розвиток та економічний поступ; аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).
Як зазначено у згадуваному Дослідженні Європейської Комісії "За демократію через право" (Венеційська Комісія; Venice Commission) під назвою "Мірило правовладдя" ("Rule of law checklist", розроблене і затверджене на 106-й пленарній сесії 11 12 березня 2016 року), "передбачуваність" означає не лише те, що приписи акта права мають бути проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними".
Крім того, у цьому Дослідженні міститься висновок про те, що поняття "якість закону", зокрема, охоплює таких два складових елементи:
передбачуваність актів права (чи наслідки приписів права є передбачуваними? чи укладено акти права в зрозумілий спосіб? чи вказує нове законодавство чітко на те, що попередньо ухвалене (і яке саме) законодавство скасовано або змінено? чи зміни інкорпоровано до зведеної версії приписів актів права, припустимої для суспільства?);
сталість і послідовність приписів права (чи є приписи актів права сталими та послідовними? чи є приписи актів права сталими настільки, що вони зазнають змін лише за належного попередження про це? чи є їх застосування послідовним?).
У рішеннях ЄСПЛ та Верховного Суду сформувалась стала практика щодо визначення відповідних критеріїв.
Так, ЄСПЛ у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував "якість законодавства" і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05, п. 51; державні органи неправомірно зобов`язали заявника сплатити податок) "… якість законодавства … доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні"; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо "якості закону".
Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі "Промислово-фінансовий Консорціум "Інвестиційно-металургійний Союз" проти України" (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі "Хасан і Чауш проти Болгарії" [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява №30985/96, п. 84).
Аналогічні підходи застосовані цим Судом також у багатьох інших справах, зокрема, Hentrich v. France, заява № 13616/88, п. 42; Lithgow and Others v. the United Kingdom, заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110; Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], заява № 60642/08, п. 103; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], заява № 38433/09, п. 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], заява № 35014/97, п. 163.
Крім того, у справі "Новік проти України" (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі "Волков проти України" (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів "згідно із законом" …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі "Копп проти Швейцарії" (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); "якість закону" передбачає, inter alia (з лат. серед інших речей і справ), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі "С.G. та інші проти Болгарії" (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).
Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено "згідно із законом" оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява №23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява №45701/99 п. 109).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач мала цілком обґрунтовані сподівання на те, що для виходу з іноземного громадянства вона повинна подати відповідну декларацію, оскільки розірвання дипломатичних відносин з російською федерацією є тією незалежною від неї причиною.
За таких обставин суд першої інстанції  дійшов вірного висновку про протиправність відмови відповідача прийняти декларацію позивача про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.
Частиною четвертою статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, установлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №826/17220/17.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, установлені законом.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі №200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі №818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі №344/8720/16-а.
Суд наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадські та політичні права (стаття 2).
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Суд під час розгляду справи констатував поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, отже, на думку суду, належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.
Зважаючи на те, що судом визнано протиправною відмову в прийнятті у позивача декларації про відмову від громадянства рф, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має.
Отже, з урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 24 вересня 2024 року замість документа про припинення громадянства російської федерації.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Моніч Б.С.