ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/871/25
категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , до Департамента соціальної політики Житомирської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886, зі змінами та доповненнями, зокрема шляхом організації виходу робочої групи та складанням акту встановлення факту здійснення догляду;
- зобов`язати відповідача здійснити вихід робочої групи за місцем проживання ОСОБА_1 та його діда ОСОБА_2 інваліда 1 групи, за адресою: АДРЕСА_1 , та скласти акт встановлення факту здійснення догляду.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 жовтня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення факту здійснення догляду за своїм дідом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи, з метою супроводу для виїзду за межі України, й відповідач всупереч пункту 3 Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886, упродовж 5 днів не здійснив виходу робочої групи та не склав акт встановлення факту здійснення догляду. При цьому позивач зауважує на безпідставності покликань відповідача на те, що попередньо, півтора роки тому такий акт складався щодо догляду за ОСОБА_2 батьком позивача - ОСОБА_3 , оскільки, як доводить позивач, згідно з пунктом 13 згаданого Порядку такий акт є підтвердженням здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України саме на час його складання робочою групою та не може, як переконує позивач, слугувати підтвердженням здійснення постійного догляду. Більше того, згідно із заявою ОСОБА_3 від 01 жовтня 2024 року він не може здійснювати постійний догляд та супроводжувати ОСОБА_2 , яку було долучено до звернення позивача.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_2 .
Відповідач позов не визнав. У відповіді на відзив, цитуючи зміст пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі - Правила № 57), відповідач акцентує на тому, що громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували, проте наразі не підтверджено того, що ОСОБА_3 повернувся в Україну раніше, ніж ОСОБА_2 . Відповідач вважає безпідставною й вимогу зобов`язання Департаменту соціальної політики здійснити вихід робочої групи за місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для складення акта встановлення факту здійснення догляду вважаючи такі повноваження дискреційними.
З таких підстав просить суд відмовити у позові.
У відповіді на відзив позивач стверджує про необґрунтованість доводів відповідача, оскільки ці доводи побудовані на тому, що два роки тому ОСОБА_3 звертався до відповідача задля складання акту встановлення факту здійснення догляду за ОСОБА_2 . Проте, знову ж таки, як зауважує позивач, цим актом підтверджено потребу догляду для супроводу за межі країни на час його складання робочою групою, тому цей акт не може слугувати підтвердженням здійснення постійного догляду, тим більше ОСОБА_3 подано відповідну заяву щодо неможливості здійснювати постійний догляд натепер. 
Вважає помилковим посилання відповідача на дискреційні повноваження й при цьому, посилаючись на положення Закону України "Про адміністративну процедуру" наполягає на тому, що вихід робочої групи за місцем проживання та складання акта встановлення здійснення догляду є "процедурними діями" у розумінні пункту 9 частини першої статті 2 Закону, результатом яких є прийняття "адміністративного акту" у вигляді Акту встановлення або відсутності факту догляду. Зауважує, що позивач ставить питання про те, що відповідач не вчиняє "процедурні дії", а не про зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення по суті: встановити факт здійснення догляду. Тому просить суд відхилити заперечення відповідача при ухваленні рішення у цій справі.
Від третьої особи пояснень по суті спору не надійшло, про причини суд не повідомлено. Відповідно до частини одинадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) позивачем подано суду докази направлення третій особі копії позовної заяви з додатками 22 січня 2025 року.
Розглянувши доводи позивача та заперечення відповідача, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши докази у справі суд зазначає про таке.
Суд встановив, що 02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради із заявою щодо встановлення факту здійснення догляду за своїм дідом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи, для його супроводу для виїзду за межі України.
Листом від 04 жовтня 2024 року за № 2738/вих відповідач повідомив про те, що 12 травня 2023 року до Департаменту соціальної політики міської ради надійшло звернення від ОСОБА_3 (зятя) щодо встановлення факту здійснення догляду за ОСОБА_2 (тестем) й 16 травня 2023 року робочою групою для складання актів встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, складено акт № 21, який підтверджує факт догляду і є підставою для перетину державного кордону України ОСОБА_2 у супроводі ОСОБА_3 .
Посилаючись на Правила № 57, оскільки ОСОБА_2 наразі перебуває в Україні, відповідач зазначив про подання документів на підтвердження / спростування виїзду за межі України ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та, у випадку виїзду, - повернення ОСОБА_3 не пізніше ОСОБА_2 . Також запропоновано розглянути можливість супроводу ОСОБА_2 за межами України його донькою, яка не є військовозобов`язаною.
Також відповідачем зауважено на тому, що у випадку самостійного повернення ОСОБА_2 до місця проживання в Україні (якщо ним було здійснено попередній спільний з ОСОБА_3 виїзд) така здатність суперечить висновку у медичних документах щодо потреби постійного стороннього догляду.
Стверджуючи про безпідставне невчинення відповідачем "процедурних дій" щодо виходу робочої групи за місцем проживання для встановлення факту потреби у догляді за особою з інвалідністю І групи, які передують ухваленню адміністративного акта, позивач звернувся до суду із заявленими позовними вимогами.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 06 листопада 2023 року № 734/2023, від 05 лютого 2024 року № 49/2024, від 06 травня 2024 року № 271/2024, від 23 липня 2024 року № 469/2024, від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, від 14 січня 2025 року № 26/2025, від 15 квітня 2025 року № 235/2025, від 14 липня 2025 року № 478/2025, від 20 жовтня 2025 року № 793/2025 строк дії режиму воєнного стану продовжувався та триває натепер.
Відповідно до абзацу 5 пункту 2-1 Правил № 57 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю I чи II групи складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.
Своєю чергою, порядок встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, а також склад робочої групи для складання актів встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, особам, які зареєстровані та проживають на території Житомирської міської територіальної громади, визначено рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886 (у редакції рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11 січня 2023 року № 19; із подальшими змінами та доповненнями), відповідно до пункту 1 якого встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, проводиться на підставі звернення: особи з інвалідністю І чи ІІ групи; особи, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного стороннього догляду.
Звернення надаються до Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради в довільній формі з прикладанням документів, що підтверджують спільне проживання осіб на території Житомирської міської територіальної громади (задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи, що здійснює фактичний догляд збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) особи), за якою здійснюється догляд).
До звернення додаються копії таких документів: паспорта особи, яка здійснює догляд; паспорта особи, яка потребує догляду; документів, що підтверджують родинні зв`язки; довідки МСЕК особи з інвалідністю І чи ІІ групи (за наявності); висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу стороннього догляду / постійного стороннього догляду; довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (за наявності).
Як встановлено у пункті 3 цього Порядку, робоча група у складі членів-працівників Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, які складають акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження звернення виходить за місцем проживання (перебування) особи, яка потребує догляду, з метою складання акта.
Згідно з пунктом 8 Порядку членам робочої групи при складанні акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, ведеться фотофіксація. Фотоматеріали долучаються до матеріалів звернення як доказ виходу робочої групи на місце з метою складання акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України.
Відповідно до пункту 9 Порядку в разі неможливості прийняти рішення на місці щодо складення акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, дане питання виноситься на засідання робочої групи для розгляду не пізніше наступного дня за днем проведення обстеження.
При цьому у пункті 13 цього ж Порядку закріплено, що акт є підтвердженням здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, на час його складання робочою групою та не може слугувати підтвердженням здійснення постійного догляду у відповідності до вимог законодавчих та нормативних документів.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що вихід робочої групи Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, з приводу чого заявлено позов, обумовлено порядком оформлення відповідного акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, та охоплено відповідною процедурою встановлення факту здійснення догляду.
У цьому аспекті видаються переконливими доводи позивача про те, що відповідачем безпідставно не здійснено вихід робочої групи за місцем проживання (задекларованим) ОСОБА_2 , чим порушено процедуру встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І групи для супроводу такої особи для виїзду за межі України, адже унормованим виконавчим комітетом Житомирської міської ради Порядком встановлення факту догляду визначено вихід робочої групи за місцем проживання особи з інвалідністю І чи ІІ групи або особи, яка потребує постійного догляду, за наслідком відповідного звернення згідно з пунктом 1 цього Порядку, й не передбачено при цьому підстав / причин, за яких або з урахуванням яких цей вихід допустимо не здійснювати.
Верховний Суд у постановах від 25 січня 2019 року у справі № 826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17 та від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19, від 18 травня 2022 року у справі № 826/12131/17, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21 та від 21 березня 2023 року у справі № 640/17821/21 наголосив, що правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органами публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких дій особою, чиї інтереси вони зачіпають. Встановлена правова процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати, в першу чергу, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 826/1647/16, де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Стосовно реально вчиненого у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У постанові від 04 грудня 2025 року у справі № 990/152/24 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд може визнати протиправною лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень, та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури. Тому, за встановлених обставин цієї справи суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно не реалізовано наданої компетенції невчиненням виходу робочої групи для складання акту встановлення факту здійснення догляду за ОСОБА_2 як особою з інвалідністю І групи відповідно до пункту 3 Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886, тож поведінка відповідача не відповідає критеріям добросовісності та розсудливості, відтак оскаржувану бездіяльність слід визнати протиправною.
Роблячи такі висновки суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача про те, що попередньо, 12 травня 2023 року за зверненням ОСОБА_3 було оформлено відповідний акт встановлення факту догляду за ОСОБА_2 як особою з інвалідністю І групи з метою його супроводу для виїзду за межі України, позаяк будь-які дії з боку ОСОБА_3 не можуть обумовлювати порушення визначеної процедури щодо встановлення факту догляду ОСОБА_1 (позивач) за ОСОБА_2 (третя особа) невиходом робочої групи за місцем проживання особи з інвалідністю. Натомість, на переконання суду, відповідні обставини можуть отримати відповідну оцінку відповідача при ухваленні рішення щодо встановлення факту догляду ОСОБА_1 (позивач) за ОСОБА_2 (третя особа), у тому числі з урахуванням як заяви ОСОБА_3 від 01 жовтня 2024 року щодо неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , так і відповідних обставин щодо повернення на територію України ОСОБА_3 в аспекті встановлення дійсної та реальної (а не формальної) потреби догляду за ОСОБА_2 .
При цьому відповідач помилково ототожнює повноваження щодо виходу робочої групи, регламентоване визначеним органом місцевого самоврядування порядком, з дискреційними повноваженнями, а тому у цьому аспекті суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до положень Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі також "Рекомендація R (80)2") - під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Аналіз норм Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886 (у редакції рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11 січня 2023 року № 19; із подальшими змінами та доповненнями) не дає підстав вважати вихід робочої групи у разі звернення відповідно до пункту 1 цього Порядку альтернативним рішенням з-поміж кількох юридично допустимих варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому доводи відповідача щодо реалізації дискреції у межах спірного питання, суд визнає безпідставиними.
Обираючи належний спосіб правового захисту у цьому спорі суд виходить з положень частини першої статті 2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, зокрема виконавчого органу міської ради, уповноваженого на виконання функцій щодо складанння акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, оскільки його оформленню передує вихід робочої групи відповідача задля перевірки та встановлення факту здійснення догляду.
Вирішуючи питання способу захисту порушеного права позивача суд враховує, що ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.
Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі "Корецький та інші проти України", щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується ("Маестрі проти Італії").
Тому, не втручаючись у компетенцію суб`єкта владних повноважень та неперебираючи на себе його функції, суд доходить висновку, що належним та відповідним порушеному праву способом захисту буде зобов`язання відповідача здійснити вихід робочої групи за місцем проживання ОСОБА_2 , який має інвалідність І групи, з метою встановлення факту здійснення догляду для його супроводу для виїзду за межі України відповідно до Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886 (у редакції рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11 січня 2023 року № 19; із подальшими змінами та доповненнями) на підставі звернення позивача від 02 жовтня 2024 року.
Обраний судом спосіб захисту, на переконання суду, повною мірою відповідає порушеному праву та забезпечить ефективне поновлення права позивача на оформлення у встановленому порядку акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І групи, у разі підтвердження відповідних обставин.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень частини третьої статті 139 КАС України та оскільки позов ОСОБА_1 містить одну вимогу немайнового характеру, яка хоча і частково, але підлягає задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених / незадоволених позовних вимог.
Такий підхід викладено Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі № 620/1116/20 та який є застосовним при вирішенні розподілу судових витрат зі сплати судового збору у цій справі.
Тож сплачений позивачем судовий збір згідно із платіжною інструкцією від 13 січня 2025 року підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним немайновим вимогам.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департамента соціальної політики Житомирської міської ради (майдан С.П.Корольова, буд. 4/2, м. Житомир, 10014, ЄДРПОУ 20429768) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Департамента соціальної політики Житомирської міської ради щодо виходу робочої групи за місцем проживання ОСОБА_2 , який має інвалідність І групи, з метою встановлення факту здійснення догляду для його супроводу для виїзду за межі України відповідно до Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886 (у редакції рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11 січня 2023 року № 19; із подальшими змінами та доповненнями) на підставі звернення ОСОБА_1 від 02 жовтня 2024 року.
Зобов`язати Департамент соціальної політики Житомирської міської ради здійснити вихід робочої групи за місцем проживання ОСОБА_2 , який має інвалідність І групи, з метою встановлення факту здійснення догляду для його супроводу для виїзду за межі України відповідно до Порядку встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, для супроводу такої особи для виїзду за межі України, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 жовтня 2022 року № 886 (у редакції рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11 січня 2023 року № 19; із подальшими змінами та доповненнями) на підставі звернення ОСОБА_1 від 02 жовтня 2024 року.
У решті позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департамента соціальної політики Житомирської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

12.01.26