Номер провадження: 22-ц/813/1913/26 
Справа № 521/17615/25
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бона Віта-РП», в інтересах якого діє адвокат Ткач Анастасія Олександрівна на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену під головуванням судді Бобуйок І.А., у цивільній справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Бона Віта-РП» відносно ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ТОВ «Бона Віта-РП» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бона Віта-РП» суму заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 8 699,90 грн.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду, ТОВ «Бона Віта-РП», в інтересах якого діє адвокат Ткач А.О., звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначила, що позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.
А отже, зважаючи на те, що заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у будинку який знаходиться в межах територіальної юрисдикції Хаджибейського районного суду м. Одеси, дана справа підсудна саме цьому суду. 
Відзиву до апеляційного суду не надходило.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав (а.с. 14). 
05 жовтня 2022 року між ТОВ «Бона Віта-РП» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а.с. 5-13).
Відповідно до п.1 договору, управитель зобов`язується надавати співвласнику послугу з управління багатоквартирним будинком, а співвласник зобов`язується оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами договору. 
ОСОБА_1 станом на жовтень 2025 року має заборгованість за житлово-комунальні послуги надані до квартири АДРЕСА_2 у розмірі 8699,9 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 16-18). 
07 жовтня 2025 року ТОВ «Бона Віта-РП» звернулося до Хаджибейського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 8 699,90 грн. 
Відповідно до відповіді з ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_1  зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 48-49). 
Відмовляючи у видачі судового наказу з підстав недотримання заявником правил загальної підсудностісуд виходив з того, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а томувідповідно до ч.1 ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності. Відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим місцем проживання або перебування, якщо інше не передбачене законом. 
Проте, апеляційний суд не погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справ, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.
Згідно з ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Разом з тим, ст. 30 ЦПК України передбачені категорії справ, для яких встановлено виключну підсудність.
Виключна підсудність особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, альтернативної або підсудність пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.
Вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ.
За правилом ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Виходячи з аналізу правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.
У Постанові від 07 липня 2020 року у справа N 910/10647/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. 
Позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 638/1988/17).
Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Предметом заяви про видачу судового наказу у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. 
Зважаючи на те, що заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг наявна за об`єктом за адресою: АДРЕСА_1 який знаходиться в межах територіальної юрисдикції Хаджибейського району м. Одеси, дана справа підсудна саме цьому суду. 
Отже, заява про видачу судового наказу подана відповідно до положень ст. 30 ЦПК України, тобто з дотриманням правил підсудності.
Враховуючи вищевказані обставини, норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу у зв`язку з порушенням правил підсудності. Висновок районного суду про відмову у видачі судового наказу у зв`язку з порушенням правил підсудності не ґрунтується на матеріалах справи, не відповідає вимогам закону та базується на невірному тлумаченні норм процесуального права, зважаючи на положення ст.30 ЦПК України, якою для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна передбачена виключна підсудність.
Посилання суду першої інстанції на те, що місце проживання боржника ОСОБА_1 зареєстровано за адресою:  АДРЕСА_3 , як на підставу відмови у видачі судового наказу є необґрунтованим, оскільки у разі конкуренції правил підсудності (ст. 27 та ст. 30 ЦПК України) мають застосовуватися правила виключної підсудності. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 353 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК.
Таким чином, розподіл судових витрат, сплачених заявником за подання апеляційної скарги, має бути здійснено судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 379, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бона Віта-РП», в інтересах якого діє адвокат Ткач Анастасія Олександрівна - задовольнити. 
Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року про відмову у видачі судового наказу,скасувати, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складений 29 січня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда