КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 грудня 2025 року м. Київ справа №320/32207/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту також відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 12.04.2024 №930050843566 про відмову в перерахунку пенсії позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 04.04.2024 про перехід на інший вид пенсії.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомила, що її померлий чоловік отримував пенсію за вислугу років як працівник льотно-виробовувального складу цивільної авіації, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Факт перебування позивача на утриманні її померлого чоловіка підтверджується судовим рішенням у справі №756/16855/23.
Позивач пояснила, що заявою від 04.04.2023 звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві про переведення її на пенсії у разі втрати годувальника. Проте, спірним рішенням відповідач відмовив їй у зв`язку з тим, що законодавством не передбачено призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника за померлого чоловіка, який отримував пенсію як льотчик цивільної авіації.
Вважаючи означену відмову протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Позивач вважає, що має право на переведення її на пенсію у разі втрати годувальника, яка має бути розрахована, виходячи з 50% від фактичного розміру пенсії, яку отримував її чоловік.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на електронну адресу, про що свідчать довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №756/16865/23 встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні її чоловіка - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявою від 04.04.2024 позивач звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві про переведення її на пенсію у разі втрати годувальника.
Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 12.04.2024 №930050843566 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону №1058, оскільки розмір пенсії зменшується.
Крім того, в означеному рішенні вказано, що призначення пенсій за вислугу років в разі втрати годувальника працівника авіації та льотно-випробного складу законодавчо не передбачено.
В означеному рішенні також вказано, що позивач отримує пенсію за віком у розмірі 2727,14 грн, а в разі переведення її на пенсію в разі втрати годувальника розмір пенсії становитиме 2725 грн.
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього рішення, позивач звернулася з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту також - Закон №1058).
Статтею 8 Закону №1058 визначено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 4 Закону №1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 5 Закону №1058, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
За приписами статті 9 Закону №1058 в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника встановлені приписами статті 36 Закону №1058, за змістом якої пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Суд зауважує, що питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання пенсії у разі втрати годувальника не є спірним, підтверджується рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №756/16865/23, яким встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні її чоловіка - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, суд зазначає, що така підстава як відсутність у позивача права на призначення пенсії у разі втрати годувальника не зазначена у спірному рішенні.
Водночас, виходячи з підстав позову, позивач стверджує, що має право на переведення на пенсію за віком у зв`язку з втратою годувальника, яка має бути розрахована, виходячи з 50% від фактичного розміру пенсії, яку отримував її чоловік.
Тобто, спірним є, зокрема, питання обчислення розміру пенсії по втраті годувальника, яка призначається відповідно до Закону №1058 з урахуванням того, що годувальник отримував пенсію за вислугу років, що була призначена згідно зі статтею 54 Закону №1788 як працівникові льотного складу, зокрема, чи виходячи з розміру фактично отримуваної годувальником за життя пенсії за вислугу років або з розміру пенсії за віком померлого годувальника, розрахованої за нормами Закону №1058 із наявних у пенсійного органу даних про його страховий стаж та заробіток.
Дані питання були предметом розгляду Верховним Судом у подібних справах.
Так, Верховний Суд у постановах від 21.02.2020 у справі № 523/13150/16-а та від 06.04.2021 у справі № 617/724/16-а вже вирішував питання правильного застосування норм матеріального права щодо обчислення розміру пенсії по втраті годувальника, який за життя не отримував пенсію за віком, а отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».
У цих постановах викладена правова позиція, яка полягає в тому, що питання, пов`язані з обчисленням розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, унормовані статтею 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Тобто, базовою величиною для визначення розміру пенсії, призначеної у зв`язку з втратою годувальника на підставі правових норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є саме розмір пенсії за віком померлого годувальника.
Стаття 9 Закону №1058 встановлює вичерпний перелік видів пенсійних виплат, які можуть бути призначені відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі, а саме: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Оскільки у межах спірних відносин позивач звернулася із заявою про переведення її на пенсію у зв`язку з втратою годувальника саме на підставі Закону №1058, розмір такої пенсії обчислюється виходячи з розміру пенсії за віком померлого годувальника, а не за вислугою років померлого годувальника. Інших правил цим Законом не передбачено.
Враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень статті 37 Закону №1058, а також відсутність підстав для відступлення від зазначеного правового висновку, суд дійшов висновку, що рішення відповідача стосовно розрахунку розміру пенсії позивача у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з розміру пенсії за віком померлого чоловіка позивача, ґрунтується на вимогах закону.
При цьому, за приписами пункту 4 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058 у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Приписи наведеної правової норми необхідно застосовувати й у спірному випадку, оскільки позивач вже отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058, а тому призначення іншого виду пенсії, передбаченого цим же Законом, в іншому розмірі, за своєю суттю, є тотожним перерахунку пенсійної виплати. При цьому, внаслідок такого перерахунку розмір пенсії позивача зміниться у бік зменшення, що у розумінні вказаних законодавчих приписів є неприпустимим і виключає можливість прийняття суб`єктом владних повноважень рішень або вчинення ним дій, які б звужували зміст, обсяг існуючих соціальних гарантій.
Таким чином, здійснивши розрахунок пенсії за віком померлого годувальника - чоловіка позивача, який належав би до виплати, пенсійний орган підставно вказав на те, що 50 відсотків такої пенсії становить 2725,00 грн, що є меншим за розмір пенсії, яку вже отримує позивач (2727,14 грн), а тому вважає такий перерахунок недоцільним.
Відтак, відповідач обґрунтовано та підставно відмовив позивачці у перерахунку пенсії у зв`язку з її переходом з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника спірним рішенням.
Доводи позивача про те, що при вирішенні питання про призначення спірної пенсії, відповідач повинен був враховувати розмір призначеної померлому годувальнику пенсії за вислугу років, ґрунтуються на помилковому розумінні приписів статті 37 Закону №1058, якою передбачено обчислення розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи саме з розміру пенсії за віком, що вірно зазначено судом першої інстанції.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.
Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.