ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2748/26 Справа № 216/3359/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - ГАЙТКО Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/3359/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у спрощеному позовному провадженні, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Панченка Миколи Івановича на ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року, яка постановлена суддеюГайтко Л.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 листопада 2025року, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення коштів, отриманих шахрайським шляхом.
17 листопада 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Панченко Микола Іванович подав до суду клопотання про забезпечення позову по даній справі, у якій просив суд: 
- накласти арешт на все належне відповідачам майно, а саме: нерухоме майно (земельні ділянки, житлові будинки, квартири, нежитлові приміщення), рухоме майно, у т.ч. транспортні засоби, грошові кошти, у тому числі й банківських рахунках, корпоративні права та цінні папери, в межах розміру позовних вимог: 660 000 доларів США (у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення ухвали);
- окремо зазначити такі об`єкти, щодо яких відома достовірна інформація: нерухоме майно ОСОБА_4 :
- земельна ділянка 0,0835 га, кадастровий номер 3221487301:01:041:0065;
- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельна ділянка кадастровий номер 1220381100:01:003:0002, площею 6,4486 га, сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресою: Дніпропетровська область, Апостолівський район, Великостромська сільська рада. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 23.09.2009;
- земельна ділянка ОСОБА_3 , кадастровий номер 1220381100:01:003:0001, площа 6,4491 га, за адресою: Дніпропетровська обл., Апостолівський р-н., Великостромська сільська рада.
Також, просив суд витребувати необхідну інформацію про майно відповідачів шляхом направлення запитів до: Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС; Державної податкової служби України (щодо банківських рахунків, доходів, реєстрації ФОП, корпоративних прав); Державного земельного кадастру; Банківських установ - через ДПС або НБУ в порядку, передбаченому законом.
Зазначив, що витребування інформації необхідне для визначення повного переліку активів, на які може бути накладено арешт.
Ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Панченко М.І. просять скасувати ухвалу суду, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, без дослідження всіх наданих клопотань та всупереч правовим позиціям Верховного Суду щодо критеріїв забезпечення позову, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання позивача про забезпечення позову у повному обсязі. 
Застосувати забезпечення позову у формі накладення арешту на все нерухоме майно, що належить відповідачам та членам їх сімей, за якими фактично приховуються активи, зокрема: 
- на майно, що належить відповідачу ОСОБА_2 , а також майно, оформлене на його дружину - ОСОБА_5 ; будь-яка наявна у Державному реєстрі речових прав нерухомість (квартири, будинки, земельні ділянки), у тому числі нерухоме майно, придбане дружиною відповідача - ОСОБА_6 , що фактично перебуває у спільному сімейному користуванні та може бути використане для приховування активів відповідача. Інше майно та об?єкти незавершеного будівництва, виявлені державним реєстратором при виконанні ухвали;
- на майно, що належить відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме: нерухомість, наявна станом на день подання позову: земельна ділянка, що перебуває в оренді та зареєстрована на ім?я ОСОБА_4 (кадастровий номер - за даними ДРРП); житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , придбані ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 13.03.2018 року, що підтверджується також рішенням виконкому сільради про надання поштової адреси; майно, яке було відчужене після подання позову: житловий будинок та земельна ділянка у АДРЕСА_2 , перереєстровані 04.07.2025 на доньку - ОСОБА_7 , після того як Чебановим стало відомо про подання позову.
Просять суд накласти арешт на: усі вказані об?єкти нерухомого майна; усі інші об?єкти нерухомості, виявлені за даними ДРРП України при виконанні ухвали; заборонити державним реєстраторам, нотаріусам та іншим суб?єктам реєстраційних дій будь-яким способом відчужувати, обтяжувати, передавати або змінювати право власності на це майно до ухвалення рішення у справі; зобов?язати Державних реєстраторів і нотаріусів внести відповідні відмітки до ДРРП та реєстру іпотек про заборону реєстраційних дій щодо всього вищезазначеного майна; надіслати копію ухвали про забезпечення позову для негайного виконання до органів державної реєстрації прав та до всіх нотаріальних округів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що придбання майна дружиною відповідача ОСОБА_2 , після шахрайського заволодіння ним коштами позивача, свідчить про використання членів сім?ї для виведення активів відповідача за межі потенційного стягнення.
Крім того, відчуження відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майна свідчить про свідомі дії відповідачів, спрямовані на уникнення майнової відповідальності. Наявність родинного зв?язку не змінює контроль над активом, але ускладнює або унеможливлює виконання рішення суду. Саме факт відчуження після подання позову є беззаперечним доказом ризику, прямо передбаченого ст. 150 ЦПК України.
Суд першої інстанції не врахував доводи сторони позивача щодо наявності правових підстав для забезпечення позову та взагалі не розглянув по суті клопотання про витребування доказів.
Також, просять суд, долучити до матеріалів справи, як нововиявлену обставину: інформацію про відчуження 04.07.2025 будинку та земельної ділянки відповідачкою ОСОБА_8 на користь доньки, що підтверджує реальний ризик унеможливлення виконання рішення суду; інформацію сформовану за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» станом на 31.10.2025 про об?єкти нерухомості відповідачів, яку позивач отримав після рішення суду першої інстанції.
Крім того, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Панченко М.І. надали до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення по справі.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Панченка М.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвоката Іоаніді Д.С., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишеню без задоволення, з наступних підстав. 
Відмовляючи в задоволенні заяви позивача  ОСОБА_1 та його представника адвоката Панченка М.І. про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все належне відповідачам майно, та витребування інформації про їхнє майно по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення коштів, отриманих шахрайським шляхом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено жодних підстав які б свідчили, що не вжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі унеможливить виконання судового рішення. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Зважаючи на відмову у задоволенні судом клопотання про забезпечення позову, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні клопотання в частині витребування необхідної інформації про майно відповідачів, шляхом направлення запитів до відповідних державних органів та банківських установ, за безпідставністю.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Стаття 150 ЦПК України регламентує, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Як характер спору (майновий або немайновий), так і те чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення у дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовує суд, визначається його відповідністю вимогам, для забезпечення яких він вживається. Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Колегія суддів, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доходить до висновку про те, що заходи забезпечення, про які заявлено позивачем не можуть вважатися адекватними по відношенню до предмету спору та меті його застосування, зважаючи на наступне.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення коштів, отриманих шахрайським шляхом, у розмірі 660 000 доларів США.
Крім того, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, яку він просив задовольнити, в межах ціни позову у розмірі 660 000 доларів США (у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення ухвали) накласти арешт на все належне відповідачам майно, а саме: нерухоме майно (земельні ділянки, житлові будинки, квартири, нежитлові приміщення), рухоме майно, у т.ч. транспортні засоби, грошові кошти, у тому числі й банківських рахунках, корпоративні права та цінні папери.
Проте, заявником не було конкретизовано на яке саме майно останній просить накласти арешт.
Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно допускається виключно щодо майна, яке належить відповідачу у справі. Накладення арешту на майно третьої особи, яка не є стороною у справі, є неправомірним та порушує принципи цивільного судочинства.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно відповідача ( в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання судового рішення. У випадку подання позову про стягнення коштів очевидною є можливість відповідача в будь-який момент розпоряджатися своїм майном чи коштами, які знаходяться на його рахунках, що може ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з наявністю у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які суд накладає для забезпечення позову про стягнення коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову та недостатності грошових коштів у боржника.
Однак, без чіткої ідентифікації майна, підтвердження того, що зазначене майно на відповідній правовій основі належить саме відповідачу та оцінки його вартості, суд не може належним чином оцінити ризики та підстави арешту, а також перевірити наявність законних підстав для такого арешту.
Окрім цього, у заяві про забезпечення позову не вказано наявність реальних ризиків істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що заходи забезпечення позову, які просить обрати заявник є співмірними із заявленими вимогами та невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.
За відсутності належних доказів та обґрунтованості причин необхідності звернення до суду із заявою про забезпечення позову щодо вжиття заходів, суд першої інстанції у межах своїх повноважень без порушень норм процесуального права, згідно із ч. 6 ст. 153 ЦПК України, постановив ухвалу у справі, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову правомірно відмовив.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не розглянув по суті клопотання позивача про витребування доказів, колегією суддів не приймаються, оскільки, заява про витребування доказів у порядку визначеному ЦПК України позивачем до суду не подавалася, така вимога заявлена, як похідна у заяві про забезпечення позову та, відповідно, як окрема заява судом не розглядалася.
Надані ж до суду апеляційної інстанції нові відомості щодо майна, яке належить на праві власності відповідачам, колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на межі апеляційного перегляду, визначені статтею 367 ЦПК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача, що останній не позбавлений можливості повторно звернутися із обґрунтованою заявою про забезпечення позову із обранням належного виду забезпечення позову.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Панченка Миколи Івановича – залишити без задоволення.
Ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: