Іванівський районний суд Одеської області

Справа № 499/215/24 
Провадження № 1-кп/499/18/26

В И Р О К
Іменем України

22 січня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (далі також – прокурор), обвинуваченого ОСОБА_4 (далі також – обвинувачений, особа) та його захисника адвоката ОСОБА_5 (далі також – захисник), розглянув у відкритому судовому засіданні, в залі суду, обвинувальний акт кримінального провадження № 12024162260000041 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Петрівка, Іванівського району, Одеської області, який зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , офіційно не працює, має базову середню освіту, не одружений, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України (далі – КК),

У С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та стаття (частини статті) КК, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа таке
1.1. Обвинувачений, діяв умисно, цілеспрямовано, цілковито усвідомлював протиправність своїх дій, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, що охороняють здоров`я населення України, з порушенням вимог статей 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», Закону України «Про заходи протидії законному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та зловживанню ними», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 06 травня 2000 року №770, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 серпня 2000 року №188, будучи особою, яка періодично вживає психотропні речовини та наркотичні засоби, тому достовірно знає про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України, а також про відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, внаслідок чого:
– 22 липня 2023 року в ранковий час, більш точний час під час досудового слідства не встановлений, незаконно придбав у невстановленої особи в місті Одеса, невстановлену кількість особливо небезпечної психотропної речовини 1-феніл-2-піролідин-1 іл-пентан-1-он (далі також – PVP);
– після чого, незаконно придбану особливо небезпечну психотропну речовину PVP поклав до кишені штанів, тож незаконно зберігав при собі та надалі незаконно перевіз на електропоїзді з міста Одеси до селища Петрівка Березівського району Одеської області;
– 22 липня 2023 року приблизно о 23 годині 30 хвилин, продовжуючи свої протиправні дії, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 (далі також – квартира), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6 (далі також – ОСОБА_6 ), усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, здійснив збут PVP ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також – свідок), в спосіб їх пригощання особливо небезпечною психотропною речовиною PVP, яку надалі вони вживали за допомогою саморобних пристроїв, способом куріння протягом доби до 23 години 00 хвилин 23 липня 2023 року, доки ці дії не були припинені працівниками поліції;
23 липня 2023 року поліцейськими проведений огляд квартири, внаслідок якого виявлено та вилучено 3 скляних лампочки та 7 пластикових трубочок з нашаруванням, що містять PVP.
1.2. За таких фактичних обставин особа обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК, - незаконне придбання, зберігання, перевезення особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин.
2.Учасники судового провадження висловили таке
Обвинувачений у вчиненому діянні визнав себе винним повністю, підтвердив у своїх свідченнях сутність пред`явленого йому обвинувачення, мотив і спосіб вчинення інкримінованих діянь, а також додатково показав, що розкаюється у вчиненому.
3.Докази на підтвердження встановлених судом обставин такі
3.1. За відсутності заперечень учасників судового провадження, добровільності їх позиції, сумнівів у правдивості свідчень обвинуваченого, суд, у порядку встановленому статтею 349 КПК, обмежив судовий розгляд допитом обвинуваченого та дослідженням, що характеризують його особу документів, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються й правильно розуміються.
Обвинувачений повністю визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення та під час допиту детально розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення й щиро розкаявся у вчиненому, не піддавши сумніву обставини, викладені в обвинувальному акті та підпункті 1.1. пункту 1 цього вироку, зокрема, місця, часу, мотиву, мети і способу здійснення вчиненого, а також характеристики наркотичних засобів, психотропних речовин, наркотичних речовин.
3.2. Висновок судово-психіатричної експертизи №923 від 23 грудня 2024 року свідчить, що обвинувачений на час вчинення кримінального правопорушення не страждав на хворобливі психічні розлади чи тимчасові хворобливі розлади психічної діяльності. Виявляв психічні порушення у вигляді «Легкої розумової відсталості з поведінковими порушеннями», які за ступенем виразності не позбавляли його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Обвинувачений натепер не страждає на психічний розлад та не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру (а.с. 141-145).
4.Мотиви призначення покарання та обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання такі
4.1. Оскільки, зважаючи на аналіз доказів, досліджених з урахуванням положень частини 3 статті 349 КПК, встановлено, що обвинувачений, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно вчинив дії, за наведених у підпункті 1.1. пункту 1 цього вироку фактичних обставин, тому суд вважає доведеною його вину у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 307 КК, як незаконне придбання, зберігання, перевезення особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин.
Зважаючи на приписи статей 65-68 КК,суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшує покарання, а також вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини як обставину, що обтяжує покарання.
Суд враховує відомості про обвинуваченого як про особу, який: має постійне місце проживання, раніше притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, не є особою з інвалідністю, зі слів працює по найму, не перебуває на обліку в лікаря-нарколога, лікаря-психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання; офіційно не працевлаштований.
4.2. У контексті врахованого суд зазначає, що дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд наголошує, що: особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; у кожному конкретному випадку необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, зважаючи на цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість й достатність обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнає і Європейський суд з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За приписами статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами статті 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, яке має бути необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Заразом, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суд має встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням та дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, бо приписи статті 69, 75 КК застосовується тільки, коли для цього є умови і підстави.
4.3. Зважаючи на приписи статті 65, 75 КК, суд вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього, оскільки обвинувачений вчинив незаконне придбання, зберігання, перевезення особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин.
Водночас суд враховує, що обвинувачений вчинив тяжке кримінальне правопорушення. Адже, метою покарання є не тільки виправлення винного, а й запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як винним, так і іншими особами - це так зване загальне запобігання вчиненню кримінальних правопорушень. Суд у такий спосіб констатує, що відповідні діяння є суспільне небезпечними і всі особи зобов`язані уникати їх вчинення.
Відтак, сама можливість караності таких діянь виступає засобом стримування осіб, схильних до кримінально-протиправної поведінки.
Тож, звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі статті 75 КК та встановлення іспитового строку не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Тому, суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі буде законним та справедливим, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, буде, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
4.4. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 65 КК суд призначає особі покарання в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 307 КК, та вважає не можливим виправлення особи без ізоляції, тому він підлягає поміщенню на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
4.5. Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (частина 1 статті 59 КК).
Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу (частина 2 статті 59 КК).
Системний аналіз приписів статті 59 КК свідчить, що під час вирішення питання щодо доцільності призначення особі додаткового покарання у виді конфіскації майна суд має враховувати категорію злочину (тяжкий, особливо тяжкий) та наявність або відсутність у діях винного корисливого мотиву.
Суд наголошує, що наявність в особи корисливого мотиву під час кваліфікації його дій за частиною 2 статті 307 КК органом досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження судом не встановлено.
Тож суд не призначає обвинуваченому додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки це суперечитиме приписам статті 59 КК.
5.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішує судом під час ухвалення вироку такі
5.1. Суд не ухвалює рішення про цивільний позов, який в кримінальному проваджені не пред`явлений.
5.2. Відповідно до частини 9 статті 100 КПК після набранням вироком законної сили знищити речові докази: - три скляних лампочки, які запаковані до сейф-пакету №3846572; сім полімерних трубочок, які запаковані до сейф-пакету №3846571.
5.3. Процесуальні витрати за проведення судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів у розмірі 2390 гривень та судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів в розмірі 13143 гривні 90 копійок, а всього в загальному розмірі 15533 гривні 90 копійок необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави.
5.4. Домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі (частина 7 статті 72 КК).
Слідчий суддя Березівського районного суду Одеської області ухвалою від 07 лютого 2024 року застосував до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на час проведення досудового розслідування, тобто до 26 березня 2024 року (далі – ухвала від 07 лютого 2024 року, а.с. 29-31).
Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 14 березня 2024 року продовжив щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на строк до 24 години 00 хвилин 24 травня 2024 року (далі також – ухвала від 14 березня 2024 року, а.с. 40-44).
5.5. Суд не ухвалює рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення відповідні клопотання не заявлялися.
Керуючись статтями 369-371, 373-374, 53, 615 КПК, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.
Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі обчислювати з моменту фактичного затримання та взяття під варту ОСОБА_4 в порядку виконання вироку.
Зарахувати ОСОБА_4 в строк відбутого покарання час його перебування під цілодобовим домашнім арештом за цим кримінальним провадженням з 07 лютого 2024 року до 24 травня 2024 року, в співвідношенні три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Знищити речові докази: три скляних лампочки, які запаковані до сейф-пакету №3846572; сім полімерних трубочок, які запаковані до сейф-пакету №3846571.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в загальному розмірі 15533 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять три) гривні 90 копійок.
Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення, способом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку вручити (надіслати) учасникам судового провадження.

Суддя 	ОСОБА_8