ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 638/5997/24
провадження № 61-1651св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби 
у Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області на постанову Харківського апеляційного суду 
від 21 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., 
Маміної О. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст заявлених вимог

У квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народилась у м. Кисловодську, колишній СРСР, приїхала до м. Харкова у 1986 році, навчалась у Харківському інституті громадського харчування, з 12 серпня 1991 року працювала буфетницею у школі № 28 м. Полтави. Зараз проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Заявниця вказувала, що вона отримала посвідку на постійне проживання, яку потім двічі обмінювала. 
В усному порядку зверталась до ГУ ДМС у Харківській області з питання отримання громадянства України, однак їй було надано роз`яснення та рекомендації щодо необхідності встановити факт постійного проживання на території України.

Посилаючись на статтю 8 Закону України «Про громадянство України», ОСОБА_1 просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року заяву залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Оцінивши докази у справі, а саме: перебування заявника у трудових відносинах на території Полтавської області, відсутність доказів реєстрації в іншій країні 
у спірний період, врахувавши вимоги нормативно-правових актів, апеляційний суд уважав, що ОСОБА_1 довела факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Апеляційний суд визнав безпідставними доводи ГУ ДМСУ в Харківській області про те, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації і не відмовилася від громадянства, а тому не може претендувати на набуття громадянства України, оскільки такі доводи не свідчать про безпідставність заяви.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

06 лютого 2025 року ГУ ДМСУ в Харківській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, а рішення Дзержинського районного суду 
м. Харкова від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково застосував статтю 8 Закону України «Про громадянство України», оскільки у цій справі застосуванню підлягає стаття 3 Закону України «Про громадянства України». Апеляційний суд помилково взяв до уваги докази, які підтверджують факт тимчасового проживання заявника на території України, тоді як заявник просить встановити факт постійного проживання. Апеляційний суд не врахував факту набуття заявником громадянства російської федерації. Вказує, що заявник не може уважатися такою, що постійно проживала на території України, оскільки вона в період з 1986 року до червня 1991 року перебувала в м. Харкові тимчасово. А період з серпня 1991 року до 30 січня 1995 року не охоплюється статтею 3 Закону України «Про громадянство України».

Інші аргументи учасників справи

13 березня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду пояснення, 
у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року - без змін.

Пояснення мотивовані тим, що докази постійного проживання на території України надані в повному обсязі і повністю підтверджують фактичне проживання заявника на території України. Заявник вказує, що у заяві вона посилалась на статтю 8 Закону України «Про громадянство України». Звертає увагу на те, що її син, 1992 року народження, є громадянином України, має статус учасника бойових дій з 2019 року. Проживає вона в Україні з 1986 року, де здобула вищу освіту і має безперервний стаж роботи більше тридцяти років, 
з яких двадцять років на керівній посаді. За наведених обставин заявник вважає себе громадянкою України, особливо після повномасштабних воєнних дій з боку російської федерації.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року ГУ ДМС в Харківській області поновлено строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду м. Харкова.

25 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кисловодську, СРСР.

З 1986 року до червня 1991 року ОСОБА_1 навчалась у Харківському інституті громадського харчування.

25 червня 1991 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання на АДРЕСА_2 . 

Із серпня 1991 року до 30 січня 1995 року ОСОБА_1 працювала буфетницею у школі № 28 в м. Полтаві.

З 21 січня 1992 року до 06 липня 1998 року ОСОБА_1 була зареєстрована на 
АДРЕСА_3

09 липня 1997 року на підставі частини першої статті 13 закону РСФСР «Про громадянство РСФСР» ОСОБА_1 отримала громадянство російської федерації, про що було зроблено відповідний запис у паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_1 від 16 квітня 1986 року.

ОСОБА_1 отримала посвідки на постійне проживання в Україні: 
22 вересня 1999 року серії НОМЕР_2 , 06 березня 2006 року серії НОМЕР_3 
і 18 травня 2015 року № НОМЕР_4.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає 
в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Відповідно до статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 163-V (163-16), кожна особа має право на громадянство.

Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого 
є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали 
в Україні і не були громадянами інших держав.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції - набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.

Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону України «Про громадянство України». Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З наведеного випливає, що у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 
25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявник з метою набуття громадянства України за територіальним походженням та отримання паспорта громадянина України звернулась до суду та просила встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня
1991 року).

З огляду на те що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернулась до суду для встановлення такого факту в порядку статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Апеляційний суд належним чином оцінив докази, надані заявником, врахував вимоги нормативних актів та зробив обґрунтований висновок, що заявник довела факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Доводи ГУ ДМСУ в Харківській області про те, що ОСОБА_1 
є громадянкою російської федерації і не відмовилася від громадянства, а тому не може претендувати на набуття громадянства України, не свідчать про безпідставність заяви, оскільки сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не виключає можливість встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 
1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику 
у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22)).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального 
і процесуального права, та зводяться значною мірою до необхідності переоцінки доказів у справі, що, відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, 
§ 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Харківського апеляційного суду від 21 листопада 
2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби 
у Харківській областізалишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська