Справа № 303/6620/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

23 грудня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2025 року у складі судді Курах Л.В., про відмову у забезпеченні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за невиконання грошового зобов`язання,-
встановив :
29 серпня 2025 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за невиконання грошового зобов`язання.
Одночасно з позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову.
Заяву мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення нарахованих згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження вказаного майна, що фактично нівелює судовий захист позивача, за яким він звернувся. Забезпечивши позов, шляхом накладення арешту, суд забезпечить баланс інтересів позивача та відповідачів, оскільки гарантуватиме позивачу реальне виконання рішення, а власники майна протягом розгляду справи не матимуть обмежень щодо користування та володіння майном.
На підставі наведеного позивач просив забезпечити позов, шляхом заборони відчуження та накладення арешту на автомобіль Марка SKODA модель FABIA, рік випуску 2006 дата державної реєстрації 01.02.2006, що належать ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ). 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні заяви, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у задоволенні заяви.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. 
Представник апелянта акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Гриниха Т.Ю. подала до суду заяву, у якій просила апеляційну скаргу задовольнити, справу розглянути у її відсутності.
На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до частини 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов може бути забезпечено, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;забороною вчиняти певні дії.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 19 листопада 2020 року у справі №334/6521/19.
Наведені вище підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям норм цивільно-процесуального законодавства при формальному дотриманні їх вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20.
З матеріалів слідує, що 29 серпня 2025 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за невиконання грошового зобов`язання.
Предметом позову у даній справі є стягнення боргу за невиконання грошового зобов`язання.
У заяві про забезпечення позову позивач просить забезпечити позов шляхом заборони відчуження та накладення арешту на автомобіль Марка SKODA модель FABIA, рік випуску 2006 дата державної реєстрації 01.02.2006, що належать ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ). 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що до заяви про забезпечення позову позивачем не долучено будь-яких матеріалів, які можуть прямо чи опосередковано підтвердити викладені у заяві обставини та припущення, зокрема, що відповідач має намір відчужити транспортний засіб.
Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення заяви. 
При цьому, у заяві про забезпечення позову заявник зазначає дату державної реєстрації автомобіля 01.02.2006 року. Натомість, згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 30.07.2025 року слідує, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки SKODA FABIA, рік випуску 2006, дата державної реєстрації 01.02.2007. В матеріалах заяви про забезпечення позову відсутні відомості про ідентифікаційний номер (VIN-код) та номерний знак транспортного засобу.
Таким чином заявник не навів достатнього обґрунтування і не довів тієї обставин, що відповідач має намір відчужити транспортний засіб, а також що невжиття обраного ним виду заходу забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову та не забезпечать в майбутньому реалізації прав позивача в аспекті саме тих порушених прав, на які позивач посилається в позовній заяві.
З врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову та обґрунтовано відмовив у поданій заяві.
Ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не має.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.
За таких обставин, апеляційну скаргу, відповідно до ст. 375 ЦПК України, слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 149, 150, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 січня 2026 року. 
Головуючий: 

Судді: