ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року	Львів	Справа № 140/12369/24 пров. № А/857/7618/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ГВІНЕТ” на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Мачульським В.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “ГВІНЕТ” про стягнення податкового боргу,

                                                           в с т а н о в и в :

Головне управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ГВІНЕТ” (далі - ТзОВ “ГВІНЕТ”, Товариство, відповідач), в якому просило стягнути з Товариства податковий борг в сумі 1934017,96 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 позовні вимоги були задоволені повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Товариству у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Товариство не було належним чином повідомлено судом про відкриття провадження по справі та не надіслано відповідної ухвали. Вказує, що після ознайомлення в системі ЄСІТС з матеріалами зазначеної справи вперше дізнались про ухвалення ГУ ДПС податкового повідомлення-рішення (далі - ППР) від 08.05.2024 за №0113360702 форми “Р”, згідно якого ТзОВ “ГВІНЕТ” було збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на суму 1912331,30 грн за ненадання до перевірки первинних документів за січень 2024 року, які підтверджують виникнення від`ємного значення з ПДВ. При цьому, ППР, як видно з його тексту, ухвалене на підставі акта №8103/07-02/43858645 від 05.04.2024. Проте ні про проведення відносно ТзОВ “ГВІНЕТ” податкової перевірки у квітні 2024 року, ні про вимогу про надання для перевірки якихось первинних документів щодо формування від`ємного значення з ПДВ за січень 2024 року, ні про ухвалення спірного ППР до 29.01.2024 нічого не було відомо. Вказує, що Товариство не було повідомлено у встановленому порядку ні про перевірку, ні про ухвалення цього ППР. З огляду на цю обставину, Товариством було подано до Волинського окружного адміністративного суду позов до ГУ ДПС про визнання протиправним та скасування спірного ППР.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ГУ ДПС у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ТзОВ “ГВІНЕТ” перебуває на обліку в ГУ ДПС, має відкриті банківські рахунки.
Згідно з розрахунком сум податкового боргу, довідкою про наявність боргу по платежах до бюджету та витягом з АІС “Податковий блок” за ТзОВ “ГВІНЕТ” рахується податковий борг з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 340,00 грн та з податку на додану вартість в сумі 1933677,96 грн.
Податковий борг з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 340,00 грн виник внаслідок несплати відповідачем штрафних санкцій, донарахованих контролюючим органом, згідно ППР №00189990408 від 11.07.2024.
Податковий борг з податку на додану вартість в сумі 1933677,96 грн виник внаслідок несплати штрафних санкцій, донарахованих контролюючим органом згідно ППР №0063860408 від 21.03.2024 на суму 2074,67 грн та несплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом згідно ППР №0113360702 від 08.05.2024 на суму 1912331,30 грн. Крім того, згідно статті 129 ПК України нарахована пеня в сумі 19271,99 грн.
Про наявність за відповідачем податкового боргу в сумі 1934017,96 грн свідчить розрахунок сум податкового боргу, довідка про наявність боргу по платежах до бюджету та витяг з АІС “Податковий блок”.
Оскільки відповідачем податковий борг не сплачений, контролюючий орган звернувся до адміністративного суду з позовними вимогами про стягнення податкового боргу в примусовому порядку.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за відповідачем рахується податковий борг щодо наявності та розміру якого останнім не подано до суду відзиву, не надано доказів його сплати, а вжиті контролюючим органом заходи не призвели до його погашення, тому такий слід стягнути з відповідача.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно п.п.14.1.153, 14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 59.1 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно п.59.5 ст.59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Відповідно до п.95.1 ст.95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Згідно п.95.2 ст.95 ПК України, стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Крім того, згідно п.42.5 ст.42 ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Згідно п.102.4 ст.102 ПК України, у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.
Судом встановлено, що ГУ ДПС звернулось до суду з даним адміністративним позовом про стягнення з Товариства податкового боргу, у зв`язку з наявністю непогашених податкових зобов`язань з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 340,00 грн та з податку на додану вартість в сумі 1933677,96 грн.
З вищезазначених норм податкового законодавства вбачається, що право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у податкового органу на наступний день після закінчення 30 днів з дня надіслання (вручення) податкової вимоги.
В даному випадку, з метою погашення податкового боргу контролюючим органом відповідно до вимог статті 59 ПК України сформувало та надіслало податкову вимогу №0006686-1304-0320 від 09.07.2024.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що спірні податкові зобов`язання, з яких складається визначений податковим органом борг, виникли за наслідком отримання позивачем ППР №0113360702 від 08.05.2024 на суму 1912331,30 грн. 
У свою чергу, згідно абз.4 п.56.18 ст.56 ПК України, при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Колегія суддів зазначає, що Товариством було оскаржено зазначене ППР до Волинського окружного адміністративного суду та ухвалою від 19.02.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №140/1534/25.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.04.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025 визнано протиправним та скасовано вищевказане ППР.
Враховуючи викладене, спірний податковий борг наразі відсутній, а як наслідок не може бути стягнутим у судовому порядку, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову в задоволенні даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ГВІНЕТ” задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року по справі №140/12369/24 скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “ГВІНЕТ” про стягнення податкового боргу відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук