П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/15160/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І. Дата і місце ухвалення: 11.12.2025р., м. Одеса  	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року за заявою ОСОБА_1 , поданою в порядку ст.383 КАС України, про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень, на виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025р. по справі №420/15160/25 задоволено частково позовну заяву ОСОБА_1 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Стягнуто з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 27.11.2020р. по 31.01.2022р. включно у сумі 137317,38 грн. В решті позовних вимог відмовлено. 
17.11.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із заявою, в порядку ст.383 КАС України, про визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність, вчинених суб`єктом владних повноважень - Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області щодо надмірно стягнутої суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за не виконання рішення суду, у сумі 31633,21 грн., стягнення з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 надмірно стягнуту суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за не виконання рішення суду, у сумі 31633,21 грн.
Вимоги поданої заяви позивач обґрунтовував тим, що 05.11.2025р. він отримав від Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на свій особовий рахунок грошові кошти за рішенням суду по справі №420/15160/25 у сумі 105684,17 грн., замість належних позивачу за рішенням суду коштів у сумі 137317,38 грн. А відтак, відповідачем нараховано, але не виплачено позивачу заробітну плату за не виконання рішення суду про поновлення на посаді у сумі 31633,21 грн. Заявник зазначав, що середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на посаді не є заробітною платою, відтак відсутні підстави для утримання податків та зборів у сумі 31633,21 грн. із призначеної суми. До того ж, сільською радою не було прийнято до уваги інвалідність заявника. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025р. у справі №420/15160/25, поданої в порядку ст.383 КАС України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 11.12.2025р. та задовольнити подану ним заяву в порядку ст.383 КАС України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні спірного питання судом першої інстанції не враховано, що судовим рішенням по справі №420/15160/25 стягнуто з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 27.11.2020р. по 31.01.2022р. включно у сумі 137317,38 грн. Вказане судове рішення не містить формулювання про стягнення податків та зборів. Незважаючи на це, відповідач не виплатив позивачу частину нарахованої заробітної плати в сумі 31633,21 грн., визначивши її як податки та збори. При цьому, присуджена судовим рішенням до стягнення на користь ОСОБА_1 сума не є заробітною платою, з якої стягуються податків і збори, а являється видом спеціальної відповідальності за час затримки виконання судового рішення про поновлення особи на посаді.
Також, апелянт посилається на те, що судом не враховано наявність у нього податкової знижки для працівників з інвалідністю 2 групи при сплаті податків і зборів. При подачі позовної заяви до суду ОСОБА_1 надано документальне підтвердження його статусу особи з інвалідністю 2 групи з 02 січня 2024 року. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків. 
Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною першою статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Згідно ч.3 ст.383 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.
Відповідно до ч.6 ст.383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
З системного аналізу вищезазначених норм права можна зробити висновок, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст.383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідача щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.
Таким чином, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст.383 КАС України можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.
Як вже зазначалося колегією суддів, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025р. у справі №420/15160/25 стягнуто з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 27.11.2020р. по 31.01.2022р. включно у сумі 137317,38 грн.
На виконання зазначеного рішення суду Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 сплачено 105734,38 грн. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді (платіжна інструкція №1 вiд 04.11.2025р., дата отримання 05.11.2025р.). 
Із визначеної судом суми 137317,38 грн. утримано 24 717,13 грн. податку з доходів фізичних осіб та 6865,87 грн. військового збору.
Протиправність дій Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, вчинених при виконанні рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025р. у справі №420/15160/25, ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідачем неправомірно утримано із визначеної судом до виплати суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді податки та збори. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст.383 КАС України, зазначив, що системний аналіз п.3 Порядку №100 та п.164.6 ст.164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаду, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаду підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. 
Суд звернув увагу, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025р. у справі №420/15160/25.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно ст.236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
В контексті обставин справи суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.02.2022р. у справі №755/12623/19, де визначено правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію.
Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду розмежувала правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП України): середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є; відступила від раніше висловлених об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та неодноразово продубльованих нею висновків про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, у разі визнання звільнення незаконним та постановлення судом рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі держава гарантує отримання ним середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, - оскільки цей працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, що обчислюється починаючи з дати незаконного звільнення по дату постановлення рішення про поновлення на роботі, що підлягає негайному виконанню (ст.235 КЗпП України). Якщо ж роботодавець затримує/ухиляється від виконання рішення суду про поновлення на роботі (котре підлягає негайному виконанню), то вимушений прогул триває, а суд виносить рішення про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу (від дати постановлення рішення про поновлення на роботі до дати фактичного поновлення цієї особи на роботі). При цьому, стягнуті судом суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу мають правову природу заробітної плати.
Вказана правова позиція підтверджується правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 04.08.2022р. по справі №380/6129/20, згідно з яким затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст.236 КЗпП України) прирівнюється до вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України).
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11.07.2023р. по справі №440/5726/22, від 03.05.2023р. по справі №640/12115/21, від 04.05.2023р. по справі №560/3294/22.
З вищевикладеного слідує, що виплата особі доходу у вигляді «середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу» має таку ж юридичну природу як виплата особі доходу у вигляді «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», оскільки в обох випадках вказані виплати є оплатою заробітку працівнику, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).
За змістом пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по своїй суті є середнім заробітком за період вимушеного прогулу, який виник у результаті затримки виконання судового рішення, а тому є базою для нарахування податків та зборів.
Посилання апелянта на те, що він є особою з інвалідністю 2 групи та має право на податкову знижку колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у даному випадку мова йде про виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 27.11.2020р. по 31.01.2022р., в той час як статус особи з інвалідністю позивач набув 02 січня 2024 року.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів позивача, а відтак - про відсутність правових підстав для застосування заходів судового контролю у порядку статті 383 КАС України.
Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 383 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлений 29 січня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук