КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 357/5844/21                                     Головуючий у суді першої інстанції - Бебешко М.М.
Номер провадження № 22-ц/824/49/2025                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 грудня 2025 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бебешко М.М., у місті Біла Церква, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-
ВСТАНОВИВ:
В червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив суд: визнати за ним право власності на 1\2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 ;  визнати за ним право власності на 1\2 частину земельної ділянки площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 ;  визнати за ОСОБА_1 право власності на 1\2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 ; залишити за ОСОБА_1 право власності на 1\2 частину земельної ділянки, площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати по справі.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 1990 року по 07 лютого 2007 року.
Вказував, що за період спільного проживання ними було придбано житловий будинок  АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами (сарай, погріб та огорожа), розташований на неприватизованій земельній ділянці. 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до нього та АТ «ПриватБанк» про розподіл майна подружжя, проте вказаний житловий будинок з земельною ділянкою до переліку майна подружжя не включалися.
Позивач зазначав, що договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 10 серпня 2004 року був оформлений на відповідачку, але відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
В подальшому придбаний житловий будинок було знесено для будівництва нового, але залишилися господарські споруди, зокрема сарай, погріб та огорожа, що підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими спорудами станом на 25 листопада 2020 року.
Незважаючи на знищення житлового будинку, у сторін не припинилося право користування земельною ділянкою, однак відповідачка одноособово приватизувала всю земельну ділянку, тому позивач вважає справедливим визнати за ним право власності на 1\2 частину земельної ділянки, тому що право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 виникло зі спільного права користування земельною ділянкою.
Посилався ОСОБА_2 й на те, що 30 травня 2020 року він звертався з листом до відповідачки з письмовою пропозицією переоформити на нього 1\2 частину земельної ділянки шляхом укладення договору дарування, проте відповіді на лист не отримав, що стало причиною для звернення до суду.
Позивач вважає, що строк позовної давності не пропущений у зв`язку з правовою позицією Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі                       № 203/304/17, так як неподання позову про поділ майна у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від               24 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності: на 1\2 частину сараю, погребу та огорожі, та на 1\2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1\2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 .
Залишено за ОСОБА_1 право власності на 1\2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою судового збору  в розмірі 1 234,94 грн.
Судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору, покладено на останнього.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій повторно наголошує, що спірна земельна ділянка не відноситься до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була приватизована нею вже після розірвання шлюбу з позивачем. До того ж після придбання в 2004 році будинку в с. Трушки вони з позивачем знесли житловий будинок разом із господарськими спорудами, які позивач просить визнати спільною сумісною власністю.
Так, апелянтка вказує, що у 2004 році нею купувався будинок, що знаходився на неприватизованій земельній ділянці та така ділянка не належала продавцю будинку, а тому висновок суду, що сторони стали власниками спірної земельної ділянки у 2004 році при купівлі житлового будинку не відповідає фактичним обставинам справи.
Пояснює, що в подальшому сторони знесли придбаний будинок та на його місці побудували новий, що станом на день звернення з апеляційною скаргою, не введений в експлуатацію, речове право на нього не зареєстровано ні за ким. А 15 липня 2008 року, після розірвання шлюбу з позивачем, нею було отримано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.
Апелянтка зазначає, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, оскільки про приватизацію спірної земельної ділянки він дізнався 27 серпня 2008 року з листа Трушківської сільської ради білоцерківського району Київської області та звернувся до суду із позовом про скасування рішення сільської ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на її право власноcті.
Вказує, що ОСОБА_2 неодноразово, починаючи з 2008 року звертався до суду із позовами до неї, метою яких було в той чи інший спосіб визнати спірну земельну ділянку спільним сумісним майном, однак позовні вимоги залишались без задоволення.
Вважає, що вказане спростовує висновок суду першої інстанції щодо дати, коли ОСОБА_2 довідався про порушення свого права та повторно вказує на пропуск ним строку позовної давності.
Враховуючи вказане, апелянтка просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
06 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідно до якого заперечує обставини, що викладені в апеляційній скарзі та вказує, що існування сараю та погребу підтверджується технічним паспортом на збудований новий будинок, який було виготовлено на замовлення позивача у 2020 році та у якому вказано рік спорудження господарських будівель та споруд - 1971. Відтак, саме ці будівлі були придбані сторонами під час шлюбу.
Вважає, що існування спільного майна подружжя у вигляді сараю, погребу та огорожі, стало підставою для звернення до суду з позовом про їх поділ, тоді як поділ земельної ділянки відбувся вже внаслідок поділу такого спільного майна, з врахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості.
Тобто, суд не визнавав спірну земельну ділянку спільним майном подружжя, а здійснив її поділ, тому що поділив інше спільне майно подружжя - господарчі будівлі, а право користування земельною ділянкою у позивача не припинялось після знищення придбаного сторонами старого житлового будинку, оскільки сторонами не вносились зміни до державного реєстру.
У відзиві вказує, що на відміну від попередніх позовів, даний стосується поділу майна, що залишилось нерозподіленим внаслідок поділу спільного майна подружжя у 2077-2010 роках, з окрема, сарай, огорожа та погріб, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що ОСОБА_2 разом із родиною проживає у новозбудованому будинку на спірній земельній ділянці, користується земельною ділянкою та господарськими спорудами, а про наявність заперечення відповідачкою його права на таке майно довідався після її звернення до ПАТ «Київобленерго» із заявкою на відключення електроенергії у будинку. А тому він звернувся до суду із позовом в межах строків позовної давності.
У відзиві представник позивача ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване нею судове рішення - без змін. 
При апеляційному  розгляді справи ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а ухвалене у справі судове рішення залишити без змін. При цьому зазначали, що доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважають рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права  та з дотримання норм процесуального законодавства.
Апелянт у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 211, 221,224) до суду апеляційної інстанції не з`явилася.  
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати за відсутності апелянта у вказаній справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача  та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 10 серпня 2004 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку, на неприватизованій земельній ділянці, розташований один дерев`яний житловий будинок, загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., позначений в плані літерою «А», сарай з погребом, побудований з цегли та буту - «Б», цегляна вбиральня - «В», дерев`яна огорода - № 1-3. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, згідно п.1.7. вказаного договору, не є власністю Продавця (Покупцю роз`яснено зміст ст. 327 ЦК України та зміст ст. 120 Земельного кодексу України про необхідність приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок з надвірними спорудами, який є предметом цього договору, або з 1 січня 2005 року укласти договір оренди цієї земельної ділянки).
Виконавчим комітетом Трушківської сільської ради 09 серпня 2004 року видано довідку про те, що земельна ділянка площею 0, 13 га в АДРЕСА_1 не приватизована, знаходиться у користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим 30 вересня 2003 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації зазначено, що власником даної будівлі є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . До даної споруди віднесено житловий будинок, позначений літерою «А», 1900 року побудови, сарай, погріб, позначені літерою «Б», 1971 року побудови, уборна, позначена літерою «В», 1971 року побудови, огорожа, позначені цифрами 1-3, без зазначення року побудови.
Позивачем до позову долучено копію заяви до Білоцерківського міськрайонного суду про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя від 26 вересня 2008 року щодо оцінки автомобільного транспорту та копію заяви до Білоцерківського міськрайонного суду про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя від 21 жовтня 2008 року щодо визнання спільною сумісною власністю нежитлових приміщень в місті Біла Церква та селі Фурси, автомобільного транспорту та товарів у магазині.
Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , виготовленим 25 листопада 2020 року ПП «ЛЕКС СТАТУС» зазначено, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 . Відповідно до характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 23 листопада 2020 року, житловий будинок побудований у 2007 році, сарай та погріб з шийкою побудовані у 1971 році. Дані про рік побудови огорожі, виготовленої з дерева в цегляних стовпах, позначеної цифрою № 2 та огорожі, виготовленої з профнастилу, позначеної цифрою № 3, в даному технічному паспорті відсутні.
01 липня 2011 року газове обладнання будинку по АДРЕСА_1 прийняте в експлуатацію.
Актом обстеження фактичного місця проживання від 19 листопада 2020 року засвідчено проживання без реєстрації ОСОБА_2 в житловому будинку по АДРЕСА_1 .
12 грудня 2019 року ОСОБА_1 подавала письмову заявку до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» щодо відключення електроенергії по АДРЕСА_1 .
30 травня 2020 року ОСОБА_2 звертався листом до ОСОБА_1 щодо можливості досудового врегулювання вказаного спору. Даних про отримання відповіді матеріали справи не містять.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2009 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області та ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2010 року у справі № 2-6646/2010 залишено без розгляду справу за позовом ОСОБА_2 до Трушківської сільської ради Білоцерківського району та ОСОБА_1 про скасування рішення та визнання державного акту недійсним.
Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року у справі № 2-1827/11 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 Трушківської сільської ради Білоцерківського району, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Трушківської сільської ради від 28.03.2008 № 15-140 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акту серії ЯЖ № 409617 від 15.07.2008 на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_1 . Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 20 червня 2012 року залишено без змін.
Представником відповідача до письмового пояснення надано копію позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 13 травня 2008 року у справі № 2-3747/08 про поділ спільного майна подружжя, зокрема житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований. 08 липня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог в частині розподілу земельної ділянки за вказаною адресою так як житловий будинок з відповідними господарським спорудами по АДРЕСА_1 обвалився і знесений. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2008 року вказана позовна заява залишена без розгляду. 01 грудня 2008 року ОСОБА_2 звертався до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області та ОСОБА_1 про скасування рішення Трушківської сільської ради Білоцерківського району від 28.03.2008 за № 15-410 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 та визнання нечинним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку.
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач, купуючи 10 серпня 2004 року житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходилися за адресою: АДРЕСА_1 , спільно зі своєю дружиною - відповідачем у справі, стали власниками земельної ділянки площею 0,1208 га, розташованої за вказаною адресою.
З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що господарські споруди, що знаходяться на земельній ділянці площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 , зокрема сарай, погріб та дерев`яна огорожа, побудовані в 1971 році, придбані під час перебування у шлюбі та є об`єктами спільної сумісної власності, тому підлягають поділу в межах розгляду даної справи.
Апеляційний суд не  може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не  відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду  за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права  та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям  за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Із матеріалів вказаної справи вбачається,  що позивачу справі ОСОБА_2 та відповідачка у справі ОСОБА_6  перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 1990 року по  07 лютого 2007 року.
В період перебування у шлюбі - 10 серпня 2004 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 10) . 
Відповідно до п.1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку, на неприватизованій земельній ділянці, розташований один дерев`яний житловий будинок, загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., позначений в плані літерою «А», сарай з погребом, побудований з цегли та буту - «Б», цегляна вбиральня - «В», дерев`яна огорода - № 1-3. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, згідно п.1.7. вказаного договору, не є власністю продавця (покупцю роз`яснено зміст ст. 327 ЦК України та зміст ст. 120 Земельного кодексу України про необхідність приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок з надвірними спорудами, який є предметом цього договору, або з 1 січня 2005 року укласти договір оренди цієї земельної ділянки).
Виконавчим комітетом Трушківської сільської ради 09 серпня 2004 року видано довідку про те, що земельна ділянка площею 0, 13 га в АДРЕСА_1 не приватизована, знаходиться у користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 11).
Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим 30 вересня 2003 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації зазначено, що власником даної будівлі є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . До даної споруди віднесено житловий будинок, позначений літерою «А», 1900 року побудови, сарай, погріб, позначені літерою «Б», 1971 року побудови, уборна, позначена літерою «В», 1971 року побудови, огорожа, позначені цифрами 1-3, без зазначення року побудови (а.с. 12,13) .
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема  й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі  № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. 
Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Як вбачається із наданих  позивачем  письмових доказів до вказаних матеріалів справи, сторони у вказаній справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1   після розірвання шлюбу у лютому 2007 року у судовому порядку здійснювали поділ спільного набутого у шлюбі майна , що підтверджується копіями поданих ОСОБА_1 заявами про уточнення позовних вимог від 26 вересня 2008 року  та  про збільшення позовних вимог  від 21 жовтня 2008 року (а.с.14,15) .
Разом із тим предметом поділу  спільного майна подружжя придбаний 10 серпня 2004 року ОСОБА_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 не був. 
Як встановлено із матеріалів вказаної справи та не заперечується сторонами, вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 - 1900 року побудови був сторонами знесений і на його місці самочинно збудований у 2007 році новий  житловий будинок  загальною площею 116.7 кв.м., що підтверджується технічним паспортом  (а.с. 17-23). 
Крім того, як вбачається із рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2012 року  суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Трушківської сільської ради, ОСОБА_1 , третя особа управління земельних ресурсів у Білоцерківському районі про визнання недійсним рішення сільської ради про передачу у власність земельної ділянки та державного акту на право власності на землю виснував, що  «07.02.2007 року шлюб між подружжям ОСОБА_7 було розірвано. Питання щодо розподілу майна вирішено сторонами в судовому порядку в 2010 році. Будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка за даною адресою предметом поділу не були, до спільного майна подружжя зазначене нерухоме майно не включалося. За період з 2004 року по день звернення з позовом до суду ОСОБА_2 в порядку, визначеному законом, про приватизацію земельної ділянки або про оренду спірної земельної ділянки не звертався, питання про визнання прав власності на певну частину спірної земельної ділянки та будинку позивачем не ставилося.
15 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1208 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішення 15 сесії 5 скликання Трушківської сільської ради.
Ухвалюючи рішення про відмову у позовних вимогах ОСОБА_2 , суд виходив з того, що зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що спірна земельна ділянка на час укладання договору приватизована не була, власністю продавця не являлася, ОСОБА_2 з заявою про приватизацію земельної ділянки або про передачу її в оренду не звертався, предметом поділу спільного майна подружжя після розірвання шлюбу у 2007 році земельна ділянка та будинок, побудований на ній, не були, придбаний будинок був знесений сторонами і замість нього побудований новий, з вимогами про визнання прав власності на частину земельної ділянки та будинку позивач не звертався, а тому дійшов висновку, що при прийнятті рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 порушень законодавства Трушківською сільською радою виявлено не було, підстави для визнання його недійсним та визнання недійсним держаного акту на ім.»я останньої відсутні.»
Таким чином, колегія суддів  при перегляді вказаної справи  в апеляційному порядку враховує, що  предметом спору у вказаній справі  є  поділ між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1   лише сарай, погріб та огорожа, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 , а також в порядку визначеному 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України земельна ділянка на якій вони розташовані, та яка була приватизована відповідачкою у справі на підставі підставі рішення 15 сесії 5 скликання Трушківської сільської ради28 березня 2008 року за №15-140. При цьому сторони у справі не заперечували що придбаний у 2004 році житловий будинок  на вказаній земельній ділянці відсутній у зв`язку із його знесенням. 
Даючи оцінку вказаним обставинам а також перевіряючи правильність ухваленого у справі судом першої інстанції рішення суду від 24 січня 2022 року  колегія суддів   враховує наступні норми матеріального права. 
Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Разом із тим, відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарської призначення речі.
Поняття та співвідношення головної речі та приналежності у світлі питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно, також розкривалося у п. 1.2 ("Деякі акценти державної реєстрації права власності на нерухоме майно") Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації", що були затверджені наказом Міністерства юстиції України № 660/5 від 14.04.2009 та діяли до квітня 2014 року). Так, Методичними рекомендаціями визначено, що приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому, є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі.
І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.
Державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі "опис нерухомого майна".
Так, основним призначенням будинку є забезпечення власника і членів його сім`ї житлом. Відповідно до Будівельних норм і правил жиле приміщення (квартира) повинно складатися з жилої кімнати та інших допоміжних приміщень, а в умовах індивідуального жилого будинку - також інших господарських будівель (до яких, зокрема, відноситься сарай), розташованих на одній земельній ділянці з жилим будинком.
Те, що надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об`єкт,  визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17.07.2000 № 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21.02.2005 № 30)).
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" судам роз`яснено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.
Аналіз положень статей 186, 380, 381 ЦК України дає підстави для висновку, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може (висновки Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2021 року в справі № 753/15442/15-ц, провадження № 61-5449св19).
 Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.
Частиною шостою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору дарування) передбачено, що укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.
Оскільки  апеляційним судом встановлено безпідставність  вимог позивача щодо поділу допоміжних приміщень, які розташовані на приватизованій ОСОБА_1 земельній ділянці  по АДРЕСА_1 , тому колегія суддів вважає, і вимоги щодо  визнання за позивачем права власності в порядку ст. 120 ЗК України, та ст. 377 ЦК України  на частину земельної ділянки також необґрунтованим.   
Згідно з приписати статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 За таких обставин суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір не врахував вище вказаних норм матеріального права  а процесуального законодавства   та дійшов до помилкового висновку щодо можливості поділу між сторонами допоміжних господарських споруд без врахування того, що головний об`єкт  домоволодіння - житловий будинок   сторонами знесений та не є предметом поділу, що в подальшому унеможливить проведення державної реєстрації  вказаних допоміжних  об`єктів нерухомості, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення суду про відмову у  задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору між сторонами питання, тому рішення суду  підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки відповідачка у справі ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу сплатила судовий збір у розмірі 1852,42 грн, і її доводи судом апеляційної інстанції визнанні доведеними, тому вона має право на компенсацію вказаних витрат за рахунок позивача у справі. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Стягнути з ОСОБА_2   (зареєстр. АДРЕСА_2   РНОКПП НОМЕР_1 )  на користь  ОСОБА_1   ( зареєстр. АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції у розмірі 1852,42 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.
 
Головуючий суддя :                                                                      М.А.Яворський
Судді :                                                                                              Т.Ц.Кашперська
                                                                                                           В.О.Фінагеєв