ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 686/5773/25 
провадження № 61-10522св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - держава Україна в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2025 року у складі судді Заворотної О. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 08 липня 2025 року у складі колегії суддів Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди. 

Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 зобов`язано Хмельницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію до паспорта громадянина України позивача та видати йому зазначений паспорт на руки. 

Указане судове рішення залишається невиконаним з вини посадових і службових осіб відповідача, в тому числі в період з 29 січня 2025 року до 03 березня 2025 року, що свідчить про наявність триваючого в часі правопорушення та продовжуваного делікту. 

Внаслідок невиконання рішення суду позивачеві завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі одного центильйона гривень та просив стягнути зазначену суму з відповідача. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 08 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довів наявності складу цивільного правопорушення, який є юридичною підставою для покладення на державу відповідальності за завдання шкоди. 

Зокрема, позивач не зазначив, у чому саме полягає незаконність дій чи бездіяльності держави Україна в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області під час невиконання судового рішення у справі № 2270/14181/11, а також не обґрунтував причинно-наслідкового зв`язку між такими діями чи бездіяльністю та заподіянням йому моральної шкоди. 

Крім того, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявленого ним розміру моральної шкоди в сумі одного центильйона гривень. 

Суд також зазначив, що відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Водночас суд звернув увагу на те, що, як зазначав сам позивач у позовній заяві, у справі № 686/8422/20 на його користь уже було стягнуто 10 510,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб відповідача щодо виконання судового рішення зобов`язального характеру, що підтверджується рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2020 року. 

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої у період з 29 січня 2025 року до 03 березня 2025 року внаслідок невиконання постанови суду у справі № 2270/14181/11, слід відмовити. 

Хмельницький апеляційний суд постановою від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Сам собою факт тривалого невиконання судового рішення не є безумовною підставою для висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням або несвоєчасним виконанням судового рішення та завданням шкоди. 

У справах про відшкодування шкоди обов`язок доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки особи, яка її завдала, а також причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком протиправної поведінки завдавача шкоди. 

У справі відсутні обставини, які б свідчили про заподіяння позивачеві моральної шкоди відповідачем виключно самим фактом невиконання судового рішення у період з 29 січня 2025 року до 03 березня 2025 року. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 08 липня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду: 
- від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, відповідно до яких з урахуванням принципу jura novit curia суд зобов`язаний самостійно надати правильну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, незалежно від помилкового їх тлумачення позивачем; 
- від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19, від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19, від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, у яких сформульовано правову позицію про те, що моральна шкода як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і у разі, якщо така можливість прямо не передбачена законом або договором; 
- від 09 листопада 2022 року у справі № 753/11909/21, відповідно до яких виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до правосуддя, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України; 
- від 04 жовтня 2024 року у справі № 607/6215/23, у якій зазначено, що правопорядок не може допускати ситуацій, за яких нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізій» судових рішень; 
- від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21, від 08 червня 2022 року у справі № 686/4032/21, якими на користь ОСОБА_1 було стягнуто моральну шкоду, завдану бездіяльністю відповідача. Крім того, заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій неналежним чином дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що суди попередніх інстанцій неповно встановили фактичні обставини справи, не з`ясували правову природу заявленого позову, неправильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, а також не врахували принцип jura novit curia, відповідно до якого суд зобов`язаний самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин. 

Суд першої інстанції безпідставно відмовився досліджувати предмет позову та надані докази щодо завдання позивачеві моральної шкоди з вини відповідача, а також не встановив причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіяною шкодою. 

Право позивача на відшкодування моральної шкоди гарантоване статтею 56 Конституції України, частиною першою статті 23 та статтею 1173 ЦК України, а також підтверджене судовими рішеннями у справах щодо тотожних (подібних) правовідносин (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21, від 08 червня 2022 року у справі № 686/4032/21). Вказане право виникає внаслідок порушення цивільного права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. У силу статті 23 ЦК України можливість стягнення компенсації моральної шкоди не ставиться у залежність від того, чи передбачено це окремою нормою закону або договору, а обумовлюється самим фактом порушення цивільного права особи. 

За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про відсутність доказів протиправності дій чи бездіяльності держави Україна та недоведеність завдання позивачеві моральної шкоди не можуть вважатися законними й обґрунтованими, оскільки суди не дотрималися вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи й оцінки доказів.

Цивільне законодавство у сфері деліктних зобов`язань передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, згідно з якою особа, що завдала шкоди, вважається винною, якщо не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку з діями інших осіб або наявністю об`єктивних обставин. 

На думку заявника, за таких обставин поданий ним позов про відшкодування моральної шкоди підлягав задоволенню в повному обсязі. 

Окремо заявник зазначив, що судове рішення ухвалене незаконно сформованим складом суду, що є істотним порушенням норм процесуального права. 

Починаючи з 2022 року, у чотирьох процесуальних кодексах України передбачено, що автоматизований розподіл судових справ з метою визначення законного складу суду має здійснюватися на підставі Положення Вищої ради правосуддя про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему. Водночас Вища рада правосуддя не наділена повноваженнями затверджувати таке Положення, оскільки законодавець не вніс відповідних змін до законів України «Про Вищу раду правосуддя» та «Про судоустрій і статус суддів», якими б прямо передбачалося надання Вищій раді правосуддя таких повноважень. 

За таких обставин авторозподіл судових справ здійснюється без належної нормативної основи, що ставить під сумнів законність формування складу суду та є самостійною підставою для висновку про істотне порушення процесуального закону.

Аргументи інших учасників справи 

У вересні 2025 року Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

ОСОБА_1 у 2012 році отримав новий паспорт, що ним не заперечується, проте безпідставно вважає за можливе вимагати вклеїти фотокартку в паспорт, який втрачено, що встановлено у справі № 569/162/19. 

Позивач не навів доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що за приписами статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача, тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позову. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 20 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. 

19 вересня 2025року матеріали справи № 686/5773/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11, яка набрала законної сили 10 травня 2012 року, позов ОСОБА_1 до Хмельницького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області та Управління Державного казначейства України у місті Хмельницькому задовольнив частково. Зобов`язав Хмельницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію до паспорта громадянина України ОСОБА_1 та видати йому зазначений паспорт на руки. 

На підставі цього судового рішення 11 червня 2012 року Хмельницький окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 2270/14181/11, який перебував на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області (виконавче провадження № 33223826). 

Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 05 жовтня 2012 року замінив боржника у виконавчому проваджені № 33223826 - Хмельницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області - на його правонаступника, а саме Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області. 

Постановою державного виконавця від 28 грудня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2270/14181/11, виданого 11 червня 2012 року Хмельницьким окружним адміністративним судом, закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 11 000 000 000,00 грн, завданої внаслідок невиконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11. 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 05 жовтня 2020 року у справі № 686/8422/20, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року, стягнув з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 10 510,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо невиконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 

Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»). 

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. 

За змістом частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. 

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. 

За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 612/3521/16-ц). 

Підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21, на які, зокрема, посилається заявник у касаційній скарзі). 

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. 

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. 

Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. 

Велика Палата Верховного Суду у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. 

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21). 

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). 

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. 

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку, що у справах про відшкодування шкоди обов`язок доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки особи, яка її завдала, а також причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 05 жовтня 2020 року у справі № 686/8422/20, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року, стягнув з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 10 510,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо невиконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11. 

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах сформульовано правовий висновок про те, що ОСОБА_1 уже реалізував своє право на відшкодування моральної шкоди за невиконання судового рішення у межах провадження у справі № 686/8422/20. Чинним законодавством не передбачено можливості багаторазового відшкодування моральної шкоди за затримку виконання одного й того самого судового рішення про стягнення шкоди з Державного бюджету України, завданої фізичним чи юридичним особам унаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (постанови Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 686/19070/21, від 22 листопада 2022 року у справі № 686/28957/21, від 13 липня 2023 року у справі № 686/13391/22, від 18 серпня 2023 року у справі № 686/10621/22, від 13 листопада 2023 року у справі № 686/13017/22, від 05 березня 2024 року у справі № 686/23937/23, від 29 липня 2025 року у справі № 686/14706/24). 

Право ОСОБА_1 на отримання належним чином оформленого документа, що посвідчує його особу, було поновлено шляхом видачі нового паспорта. Отримавши новий паспорт, ОСОБА_1 своїми конклюдентними діями погодився на такий спосіб виконання судового рішення, оскільки паспорт, до якого за рішенням суду необхідно було вклеїти фотографію, був втрачений. 

Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що органи державної влади вжили всіх можливих заходів для поновлення порушених прав ОСОБА_1 , у зв`язку з чим підстави для повторного відшкодування позивачеві моральної шкоди відсутні. 

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 29 липня 2025 року у справі № 686/14706/24 (провадження № 61-4316св25) за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої з вини посадових і службових осіб відповідача у зв`язку з невиконанням постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11. 

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надано належну правову оцінку, норми матеріального права застосовано правильно, а порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, судами не допущено. 

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги щодо гарантованості права на відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23 та 1173 ЦК України не спростовують правильності висновків судів, оскільки таке право реалізується за умови доведення всіх елементів цивільно-правової відповідальності, чого заявником у цій справі не зроблено. Водночас судами обґрунтовано враховано, що заявник уже реалізував своє право на відшкодування моральної шкоди за невиконання того самого судового рішення у справі № 686/8422/20, а чинне законодавство не передбачає можливості багаторазового відшкодування моральної шкоди з одних і тих самих підстав. 

Безпідставними є й посилання заявника на незаконність складу суду. Суди попередніх інстанцій розглянули справу у складі, визначеному відповідно до вимог процесуального закону. Сам собою аргумент про відсутність у Вищої ради правосуддя повноважень щодо затвердження Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему не підтверджує факту порушення порядку автоматизованого розподілу конкретної справи та не свідчить про незаконність складу суду у розумінні пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. Заявником не наведено жодних конкретних обставин чи доказів втручання у систему автоматизованого розподілу або відхилення від установленої процедури. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21, від 08 червня 2022 року у справі № 686/4032/21, від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/11909/21, від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19, від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, від 04 жовтня 2024 року у справі № 607/6215/23, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечить висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Саме собою посилання на нібито неоднакове застосування положень ЦК України та ЦПК України у різних справах, навіть за наявності подібних правовідносин, але за відмінних встановлених судами фактичних обставин, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального або процесуального права. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Водночас заявлена у касаційній скарзі вимога про скасування рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, оскільки це рішення було повністю скасоване апеляційним судом. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Щодо клопотання про розгляд справи за участю сторони 

У касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури також просив суд здійснювати розгляд касаційної скарги за його участю у судовому засіданні. 

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 

Абзац другий частини першої вказаної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі. 

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень. 

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи. 

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. 

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони у справі вже надали свої аргументи, суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не знайшла, то у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи за участю сторін слід відмовити. 

Щодо клопотання про передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також просить передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування правових висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21 та від 08 червня 2022 року у справі № 686/4032/21, ухвалених різними колегіями Касаційного цивільного суду. 

Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. 

Згідно з частиною першою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що передання справи на розгляд об`єднаної палати можливе за умови одночасної наявності передбачених законом підстав, зокрема: існування різної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах та необхідності відступу від правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду. 

Водночас зі змісту касаційної скарги та наведених у ній посилань не вбачається наявності різного застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Наведені заявником постанови Верховного Суду не містять взаємовиключних правових висновків і не свідчать про необхідність відступу від усталеної практики щодо застосування відповідних норм права. 

Фактично доводи клопотання зводяться до незгоди заявника з правовою оцінкою, наданою судами попередніх інстанцій, що саме собою не є підставою для передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 

За таких обставин, з огляду на відсутність правового обґрунтування необхідності відступу від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду слід відмовити. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про розгляд справи за участі сторін у справі відмовити. 

У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про передання справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відмовити. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 08 липня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко