Справа № 455/2500/24 Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П. 
Провадження № 22-ц/811/2823/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – Івашківа Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 – Цебака Івана Семеновича на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 23 липня 2022 року, ОСОБА_3 , позичив у нього кошти у розмірі 82 750,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 грудня 2023 року. Звернув увагу, що вірним періодом нарахування процентів є період 25 місяців із 01 серпня 2022 року по 30 вересня 2024 року. Окрім того, із врахуванням ситуації, погоджувався на розмір процентів за користування коштами за кожний місяць в розмірі 2482,00 долари США. Відтак, згідно розрахунку заборгованості за період із 01 серпня 2022 року по 30 вересня 2024 року вважав, що 1) сума нарахованих процентів за користування коштами становить – 62 050,00 доларів США, 2) сума оплачених процентів за користування коштами становить – 16 887,00 доларів США; 3) сума заборгованості по нарахованих, але не сплачених процентах за користування коштами становить 45 163,00 (62050,00-16887,00) доларів США.
З врахуванням зазначених обставин, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 в його користь суму заборгованості в розмірі 82 750 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову становить 3 407 645,00 гривень, проценти за користування коштами, що становить 45 163 долари США, що за курсом НБУ на день подання позову становить 1 859 812,34 гривень та судові витрати: судовий збір за подання позову – 15 140,00 гривень, судовий збір за розгляд заяви про забезпечення позову – 605,60 гривень.
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 108057.00 доларів США, з яких 82750.00 доларів США – заборгованість за основною сумою позики та 25307.00 доларів США – заборгованість за нарахованими, але не сплаченими процентами за користування коштами.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір 13301,40 грн.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року оскаржили представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 покликається на те, що зміст розписки не свідчить про те, що сторони договору домовилися про щомісячну плату за користування коштами, взятими в борг, в розмірі 3 % від суми боргу, оскільки такі умови є не виконуваними та не відповідають принципу розумності правочину, його меті та є та економічно не вигідними умовами для позичальника.
Кошти сплачувалися саме на погашення основного боргу, а не як проценти за користування коштами, оскільки за умовами розписки ОСОБА_3 зобов`язався щомісячно протягом 17 місяців повертати не менше 2483 доларів США, що є складовою частиною суми позики, та повернути усю суму боргу до 30 грудня 2023 року, однак в розписці не вказано, що зазначений платіж є відсотками за користування коштами.
Просить рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення нарахованих процентів за користування коштами та суми позики в розмірі 16887.00 доларів США. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 покликається на те, що в борговій розписці відповідач зобов`язався сплачувати проценти за користування коштами в розмірі 3% місячних, що становить 2482.00 доларів США.
За період з 01 серпня 2022 року по 30 вересня 2024 року сума нарахованих процентів становить 62050.00 доларів США,однак відповідач сплатив лише 16 887.00 доларів США, відтак заборгованість по нарахованих, але не сплачених процентах становить 45163.00 доларів США.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання умов договору позики в повному обсязі.
Суд врахував висновки Верховного Суду, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки є нерелевантними.
Просить рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
27 серпня 2025 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 . Не погоджується з твердженнями апеляційної скарги, що 3% місячних становить 36% річних увалюті, є надто обтяжливим для фізичної особі та не відповідає принципу розумності.
Звертає увагу що ОСОБА_5 не був примушений до написання розписки або її умов, тобто він (позичальник за розпискою) діяв вільно та добровільно. Наголошує, що за умовами розписки, відповідач отримав значну суму коштів (понад 80 тис доларів США) у позику на 17 місяців, при цьому позичальник не надав жодного забезпечення (поруки, застави рухомого або нерухомого майна), що було ризиковано для позивача, а тому розмір процентів 3% місячних за користування коштами є справедливим враховуючи умови розписки та відсутність забезпечення.
Стверджує, що з матеріалів справи, не вбачається, щоб сторони позики узгодили безоплатність за користування позикою. Просить відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_3 повністю.
04 вересня 2025 року від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . 
Вважає, що умови, за якими б Відповідач брав кошти в борг під 3% понад суму боргу щомісячної оплати (тобто з відсотками за користування коштами) видаються невиконуваними та не відповідають принципу розумності такого правочину, адже з врахуванням основної суми боргу - 82750,00 доларів США, сплата щомісячно 3% від суми боргу, а саме не менше 2483 доларів США була би надто обтяжливою для Відповідача. 
Зазначає, що суд першої інстанції мав врахувати звичаї праві ділового обороту та подальшу поведінку сторін. 
Так, взяття значної суми коштів в борг з додатковими 3% щомісячної сплати понад боргу (процентів за користування коштами) не відповідає меті правочину та є економічно невигідною умовою для Відповідача. 
Звертає увагу, що відповідач з липня по дату на час подання позову до суду частково сплачував позивачу кошти, які він сплачував саме на погашення основної суми заборгованості, а не в якості процентів за користування коштами, як стверджує позивач, адже умовами розписки узагалі не передбачено сплати процентів за користування коштами.
Вважає, що жодних обов?язків, які походять саме з боргових зобов?язань, тобто зобов?язань, що виникли внаслідок позики, в частині сплати процентів понад тіло боргу не вбачається. Погоджується, що відповідач взяв на себе обов?язок повернути зазначені кошти (тіло боргу), однак правову природу нарахованих Позивачем процентів понад суму боргу (щомісячно 3% від суми боргу в сумі 2483 доларів США) дана розписка жодним чином не підтверджує. В тексті розписки відсутні формулювання про нарахування 3% процентів за користування коштами.
Окрім цього, зазначає, що строком кредитування в даному випадку може визнаватись період з 01 серпня 2022 року по 30 грудня 2023 року (у разі якщо б розпискою у даній справі взагалі передбачалась сплата процентів за користування коштами). А отже, вимога Позивача щодо сплати процентів за користування коштами у період — 25 місяців із 01 серпня 2022 року по 30 вересня 2024 року не відповідає чинному законодавству.
Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 23 липня 2022 року було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 82750,00 доларів США.
Виконання позикодавцем своїх зобов`язань підтверджується розпискою від 23 липня 2022 року (а.с. 8) про отримання позичальником грошових коштів у сумі 82750,00 доларів США, саме у борг. Також розпискою встановлено обов`язок ОСОБА_3 повернути грошові кошти позивачу у визначений строк до 30 грудня 2023 року.
Окрім того, сторонами не заперечується про те, що за цим договором ОСОБА_3 було сплачено позивачу 16887,00 доларів США.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_3 підтверджується борговим документом - розпискою від 23 липня 2022 року, копія якої наявна в матеріалах справи, а оригінал досліджувався в судовому засіданні, та, зрештою, і поясненнями сторін. З огляду на те, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора ( ОСОБА_1 ) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, з відповідача на користь позивача підлягає основна сума боргу в загальному розмірі 82750,00 доларів США.
Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення нарахованих відсотків, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення та стягнення 25 307,00 доларів США нарахованих, але не сплачених процентів за користування коштами, за період з 01 серпня 2022 року по 30 грудня 2023 року, враховуючи, що відповідачем фактично повернуті кошти в сумі 16887,00 доларів США, що не заперечується сторонами.
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вірно керувався нормами права, які регулюють укладення, виконання та обов`язковість договорів, а також правові наслідки договору позики.
Суд дійшов обґрунтованого висновку, що розписка від 23 липня 2022 року підтверджує укладення договору позики та факт передачі коштів, а відсутність доказів повернення боргу з боку відповідача є підставою для задоволення позову в частині стягнення основної суми боргу в загальному розмірі 82 750,00 доларів США. 
При цьому, в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факту укладення розписки між ним та позивачем від 23 липня 2022 року та отримання грошових коштів в розмірі 82750,00 доларів США від ОСОБА_1 в позику.
Щодо процентів, суд визначив, що проценти які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , підлягають нарахуванню з 01 серпня 2022 року по 30 грудня 2023 року, з огляду на те, що саме цього дня мало б відбутися повне погашення кредиту. 
У своїх доводах апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цебак І.С., вказує, що відсотки слід було нараховувати за період з 01 серпня 2022 року по 30 вересня 2024 року, та вважає, що суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки є нерелевантними.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як визначено частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Тобто, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 суд дійшов висновку про те, що стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Отже, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми, або іншого розміру процентів, який визначений сторонами з посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України.
З вимогою про стягнення процентів в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не звертався.
Таким чином, на підставі викладених обставин є підстави вважати, що заявлена ОСОБА_1 вимога про нарахування відсотків після завершення строку дії договору позики, а саме після 30 грудня 2023 року є неправомірною та без достатніх підстав.
Також безпідставними є зауваження скаржника про застосування судом першої інстанції нерелевантної практики Верховного Суду. 
Так, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі N 233/2021/19 (провадження N 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Колегія суддів звертає увагу ОСОБА_1 , що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
При цьому, відмінності у предметній юрисдикції у справі, що перебуває на судовому розгляді та справі, у якій Верховним Судом викладено релевантній, відносно до змісту спірних правовідносин, висновок щодо застосування відповідних норм права, не є підставою, що унеможливлює врахування судом останнього.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що з умов спірної розписки не вбачається досягнення між сторонами домовленості про нарахування процентів за користування коштами понад тіло позики.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Колегія суддів звертає увагу, що боргова розписка ОСОБА_3 від 23 липня 2022 року містить всі істотні умови договору позики - суму позики, зобов`язання та строки повернення позики певній особі, а також умови щодо сплати процентів за користування позикою.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку, що конструкція в розписці після вказання загальної суми позичених коштів, де вжито прийменник «під» і далі «3 % місячних оплати», вказує на позичення певної суми під певний місячний відсоток.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач сам склав розписку, і за принципом contra proferentem будь-які нечіткості мають тлумачитися проти нього, як сторони, що її склала (постанова ВС від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц). Суди мають тлумачити документи з урахуванням законодавства та практики, що було зроблено судом першої інстанції. 
Відповідач не ставив питання про незрозумілість розписки під час розгляду справи в суді першої інстанції, що робить його доводи необґрунтованими.
Інші доводи апеляційних скарг не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційних скаргах, колегія суддів не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 липня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 січня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.