К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Київ

справа № 757/7595/24-ц
апеляційне провадження № 22-ц/824/16299/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Янченка А.В., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав людини Державою Україна,-

в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав людини Державою Україна.
На обгрунтування позову зазначав, щопостановою старшого слідчого ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаській області Сиротою П.П. від 11.05.2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по факту ДТП, яке сталося 24.07.2006 року.
27.05.2015 року старшим слідчим ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаській області Теслею В.В. у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 12013250020000164 від 21.02.2013 року позивачу було повідомлено про підозру в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по факту вищевказаного ДТП.
Постановою слідчого СУ УМВС України в Черкаській області Черниченка Є.М. від 03.08.2015 року погодженою з прокурором відділу прокуратури Черкаської області Шарапою В.А. зупинено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013250020000164 від 21.02.2013 та оголошено розшук підозрюваного - ОСОБА_1 .
Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2016 року вказану постанову слідчого від 03.08.2015 року про зупинення досудового розслідування та оголошення розшуку підозрюваного скасовано як незаконну.
Також слідчими ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаській області за погодженням з прокурорами прокуртури Черкаської області до суду неодноразово заявлялись клопотання в рамках кримінального провадження №12013250020000164 від 21.02.2013, про застосування щодо позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ухвалами слідчих суддів Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29.02.2016 та від 05.05.202016 у задоволенні вказаних клопотань про застосування щодо позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено та обрано стосовно позивача запобіжний захід - особисте зобов`язання з покладенням певних обов`язків.
У травні 2016 року обвинувальний акт щодо позивача за ч. 2 ст. 286 КК України у кримінальному провадженні №12013250020000164 від 21.02.2013 направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті.
01 червня 2016 року ухвалою судді Городищенського районного суду Черкаської області Савенко О.М. призначено підготовче судове засідання по справі № 710/567/16-к.
15 липня 2016 року ухвалою судді призначено розгляд кримінального провадження №12013250020000164 по суті.
Позивач зазначає, що вісім років поспіль суддя безпідставно затягує розгляд даної справи, чим порушує принцип дотримання розумних процесуальних строків її розгляду з метою встановлення правової визначеності статусу позивача, ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він вісім років перебуває в статусі підсудного, обвинуваченого, що відображається в усіх офіційних реєстрах щодо наявності факту притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під судом, а також на відкритому сайті «Судова влада», на сторінці суду якого щоразу у відкритому сторонньому спостерігачу доступі відображається інформація про позивача, як про обвинуваченого.
Суддя не бажає розглядати дану справу, відмовляє позивачу у доступі до правосуддя у розумні строки, оскільки по справі втрачено стороною публічного обвинувачення головний речовий доказ - мотоцикл, знімки ноги, які зроблено після ДТП, але до хірургічного втручання, уламки радіатора та фари мотоцикла, а самі кольорові фото зроблені під час огляду місця ДТП ніколи не досліджувалися жодним експертом в даному кримінальному провадженні №12013250020000164 і були виявлені значно пізніше, через 6 років після ДТП під час розслідування кримінального провадження, відкритого за заявою про злочин - викрадення речового доказу мотоциклу з штрафмайданчику невстановленими слідством особами.
У 2017 році прокурори не з`являлися тричі, 26.04.2018 суд зобов`язав прокурора надати для огляду диски з первинними кольоровими фотознімками з місця ДТП, які містяться в кримінальному провадженні № 42015250000000212 (щодо викрадення речових доказів по справі, в тому числі мотоциклу, циліндру від нього, решток фари, одягу, який був на потерпілому та на загиблому, рентгенівські знімки ноги потерпілого, зроблені до хірургічного втручання). Вказана вимога щодо надання прокурором доказів, з мовчазної згоди судді, за 7 років так і не виконана.
22.07.2019 прокурор з`явився до судового засідання без постанови про включення його до групи прокурорів. 
05.11.2019 прокурор Палій О.О. заявив про перенесення судового засідання, оскільки він не знайомий з матеріалами справи. 
16.02.2022, 14.03.2022, 06.04.2022, 13.04.2022 жодного прокурора по даній справі в суді не було. 08.06.2022 прокурор повідомив, що йому треба час для ознайомлення зі справою. 04.07.2022 не з`явився в судове засідання ні прокурор, ні потерпілий. При цьому на адресу суду через електронну пошту 04.07.2022 надіслано лист начальника відділу Черкаської обласної прокуратури Антона Грекова про відкладення судового розгляду у зв`язку з перебуванням старшого групи прокурорів Курбет О.О. у щорічній відпустці та перебуванням процесуальних прокурорів в інших судових засіданнях та дію воєнного стану в Україні.
Внаслідок бездіяльності судді, сторона обвинувачення продовжила порушувати свої процесуальні обов`язки з явки до суду та підтримання державного обвинувачення, та 15.03.2023, 29.05.2023 та 03.11.2023 ні прокурор, ні потерпілий до судового засідання не прибули. У зв`язку з чим судом на вимогу сторони захисту направлено лист до прокуратури Черкаської області, про надання підтверджуючих документів щодо поважності причин неявки у судові засідання сторони обвинувачення (підтверджуючі документи прокуратурою так і не надано).
Така бездіяльність судді (невжиття заходів щодо недопущення недобросовісної поведінки сторони обвинувачення), яка в недотримання положень статті 324 КПК України не порушує перед Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів питання про відповідальність прокурорів, які не прибувають у судові засідання без поважних причин, дозволяє стороні обвинувачення й надалі не з`являтись у судові засідання з розгляду кримінального провадження.
Вісім років розгляду справи по єдиному епізоду ДТП в суді першої інстанції це неприпустимо з огляду на вимоги Європейської конвенції з прав людини. Таким чином, у позивача, як у обвинуваченого та підсудного, з липня 2016 року виникли законні очікування на розгляд судом справи у розумний строк та законні очікування на ухвалення вироку.
Фактично порушення прав позивача, як обвинуваченого на розгляд справи у розумний строк допущено Державою Україна, оскільки має місце комплексна та системна неналежна діяльність органів прокуратури та судових органів з організації розгляду вищезгаданої кримінальної справи.
Позивач вважає, що станом на дату пред`явлення даного позову справедливий розмір компенсації моральної шкоди, заподіяної порушенням права на розгляд справи судом у розумний строк, становить сума 1 000 000 грн., яку і просивсуд стягнути з Держави Україна, в особі Міністерства юстиції України у відшкодування моральної шкоди, шляхом списання з рахунку Міністерства юстиції України, відкритого в Державній казначейській службі України.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що правовою підставою позову є статті 8, 9, 55 Конституції України; предметом позову є захист права на справедливий розгляд справи судом у розумний строк, передбачений ч.1 ст.6 Конвенції, яке гарантовано Державою Україна; способом захисту порушеного права є стягнення з Держави Україна справедливої компенсації за моральну шкоду, спричинену порушенням права на розгляд справи судом у розумний строк. Суд першої інстанції не навів жодних логічних допустимих та законних тверджень та мотивів, за яких він відмовив у задоволенні позову. За таких обставин вважає рішення суду першої інстанції незаконним, безпідставним та невмотивованим.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, а апеляційна скарга не містить доводів, які б давали підстави для скасування рішення.
Представник Черкаської обласної прокуратури - Головня І.Я. у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Деркач В.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Представник Черкаської обласної прокуратури - Гнатюк М.І. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що прокурорами Черкаської обласної прокуратури здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12013250020000164 від 21.02.2013 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Досудовим розслідуванням установлено, що 24.07.2006, близько 02 години, ОСОБА_1 , керуючи мотоциклом «Дніпро-11», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі від села Кримки у напрямку села Водяне Шполянського району Черкаської області, був не уважним та допустив виїзд керованого ним мотоцикла на ліве узбіччя, а потім у кювет, де здійснив наїзд на дерево.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла «Дніпро-11», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.
Відомості про вказане кримінальне правопорушення 21.02.2013 внесені в ЄРДР за № 12013250020000164.
Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні 22.02.2016 доручено Головному управлінню Національної поліції в Черкаській області.
За наслідками проведеного досудового розслідування 12.05.2016 обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12013250020000164 відносно ОСОБА_1 скеровано до Шполянського районного суду Черкаської області. У подальшому ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24.05.2016 матеріали вказаного кримінального провадження скеровано до Городищенського районного суду Черкаської області для розгляду по суті.
На цей час триває судовий розгляд вказаного кримінального провадження.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують заявлені позовні вимоги, з огляду на відсутність обов`язкових складових для відшкодування шкоди, а саме неправомірності дій працівників органів досудового розслідування та протиправності дій прокуратури, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, суд вважає, що позовні вимоги не є доведеними, а відтак задоволенню не підлягають. Також, позивачем не обґрунтовано суму 1 000 000,00 грн моральної шкоди, яку зазначив позивача як суму яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідачів, не надано розрахунку з зазначенням розмежування сум моральної шкоди та її складових. При цьому відмовляючи у задоволенні позову, суд також виходив із того, що сам факт скасування відповідних ухвал суду, непогодження позивача з процесуальними діями та рішеннями головуючого судді, не є доказами заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19)).
Так, позовні вимоги про відшкодування майнової/моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду
у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що тривалим розглядом судом справи № 710/567/16-к порушено його права, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 1 000 000 грн і яка підлягає стягненню з Держави Україна шляхом списання з рахунку Міністерства юстиції України.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто бути підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені у статтях 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Подібний висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права викладений у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 (провадження № 61-2846св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20 (провадження № 61-10922св21), від 20 березня 2023 року у справі № 757/57509/20 (провадження № 61-727св23), від 18 березня 2024 року у справі № 760/24262/19 (провадження № 61-10177св23) та інших.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові такі елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, відповідно до якої протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду
від 19 квітня 2018 року (провадження № 11-138заі18), від 09 вересня 2019 року у справі № 9901/486/19, від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19, у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17, від 15 травня 2019 року у справі № 688/4321/16-а, від 28 квітня 2020 року у справі № 347/1906/16 та інших.
У справі, яка переглядається, завдання моральної шкоди позивач пов`язує із тривалістю розгляду судом справи № 710/567/16-к, що, на його думку, є порушенням розумних строків її розгляду.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд мав би оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (див. mutatis mutandis рішення від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України» (Skorokhod v. Ukraine, заява № 47305/06, § 13), від 02 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine, заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 29), від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 36), від 13 листопада 2008 року у справі «Кушнаренко проти України» (Kushnarenko v. Ukraine, заява № 18010/04, § 19), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukrainе, заява № 36545/02, § 55), від 10 серпня 2006 року у справі «Кухарчук проти України» (Kukharchuk v. Ukrainе, заява № 10437/02, § 33), від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (Smirnova v. Ukraine, заява № 36655/02, § 66) та інші).
Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ
(до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19).
Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення терміна «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків у національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним», і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
У пункті 1.6 Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік)
з урахуванням статті 6 Конвенції, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом», зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ у межах розумного періоду часу.
Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи,
то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те,
що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (див., наприклад, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункти 24-26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 21)).
Встановлено, що тривалий розгляд кримінальної справи № 710/567/16-к було зумовлено систематичними неявками сторони захисту, зокрема 22.06.2016, 18.07.2016, 28.09.2016, 25.05.2017, 15.11.2017, 21.02.2018, 13.03.2018, 21.02.2018, 13.03.2018, 14.05.2018, 11.09.2018, 27.12.2018, 11.02.2019, 11.03.2019, 27.03.2019, 04.12.2019, 06.12.2019, 26.05.2020, 01.07.2021, 15.07.2021, 25.10.2021, 19.11.2021, 09.12.2021, 16.02.2022, 13.04.2022, 27.07.2022, 04.07.2023 та 28.08.2023, численними клопотаннями про відкладення засідань, а також тривалими відрядженнями самого ОСОБА_1 - у деяких випадках строком понад 40-80 днів. У зв`язку з цим суд навіть застосовував примусовий привід обвинуваченого. Випадків неявки прокурора без поважних причин не встановлено. 
Надаючи оцінку загальній тривалості розгляду судом вказаної справи, суд враховує, що тривалість не була надмірною та не свідчить про порушення розумних строків розгляду справи, оскільки на її тривалість вплинули, зокрема суб`єктивні причини, а саме: процесуальна поведінка учасників справи, неявка в судове засідання обвинуваченого (захисника), потерпілого (представника), прокурора, свідків, подання клопотань про відкладення розгляду справи.
При цьому суди неуповноважені надавати оцінку діям суддів та судовим рішенням під час апеляційного перегляду судового рішення на предмет їх законності та обґрунтованості.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та надаючи оцінку його доводам щодо розгляду судом справи № 710/567/16-к з порушенням розумних строків, як підстави, покладеної в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував установлені обставини справи та вказав, що позивач не довів факт безпідставного, невиправданого затягування або невжиття необхідних заходів щодо розгляду судом зазначеної справи, і такою протиправною бездіяльністю йому завдано моральної шкоди на визначену суму.
Колегія суддів, з огляду на встановлені обставини справи, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди разом із складовими елементами (крім вини), необхідними для покладення цивільно-правової відповідальності з її відшкодування на державу Україна, що відповідно до статті 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: