ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 645/1912/24
провадження № 22-ц/818/897/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни стосовно повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання за апеляційною скаргою Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської - Харітонової Яніни Олексіївни на ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2025 року, під головуванням судді Феленко Ю.В.,-
в с т а н о в и в:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни. Просила скасувати повідомлення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни про повернення виконавчого листа № 645/1912/24, виданого 12.06.2025 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, стягувачу без прийняття до виконання від 22.07.2025 року.
Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2025 року визнано дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення повідомлення від 22.07.2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом №645/1912/24, виданого 12.06.2025 року Фрунзенським районним судом м. Харкова неправомірними. Зобов`язано державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно вирішити питання про відкриття виконавчого провадження з врахуванням доводів, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали. В іншій частині скарги відмовлено.
В апеляційній скарзі Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської - Харітонової Яніни Олексіївни просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити.
Посилається на необґрунтованість ухвали суду, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Зазначає, що стягувачем наданий до виконання виконавчий лист № 645/1912/24, виданий 12.06.2025 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, який містить двох стягувачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Пунктом 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено повернення виконавчого документа стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону. За таких обставин, виконавчий лист № 645/1912/24, виданий 12.06.2025 року Фрунзенським районним судом міста Харкова правомірно повернений без прийняття до виконання, тож, з цих підстав скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвала суду в частині відмови в задоволенні скарги не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, отримавши виконавчий документ, зобов`язаний перевірити його на відповідність частині першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та відкрити виконавче провадження. При цьому вказав, що на державного виконавця не покладено обов`язку по заповненню та перевірці даних виконавчого документу, оскільки в даному випадку, першоджерелом походження виконавчого документу є виконавчий лист, а в даному випадку - це виконавчий лист № 645/1912/24, що виданий 12.06.2025 року. За результатами вирішення справи за скаргою ОСОБА_1 , судом встановлено, що стягувачем до органів ДВС разом із заявою про відкриття виконавчого провадження був наданий виконавчий лист №645/1912/24, що виданий судом 12.06.2025 року. Цей виконавчий лист містить всі реквізити, зокрема і щодо стягувача, і боржника. При цьому у виконавчому листі зазначено, що стягувачем є малолітня ОСОБА_2 , в інтересах якої діють ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Таким чином, стягувач у виконавчому листі №645/1912/24 від 12.06.2025 року зазначений у відповідності до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Доводи, на які посилається представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час розгляду справи, не є такими, що дають підстави для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 . При цьому, повернення виконавчих документів виключно з зазначених підстав визнається формалізмом, який не сприяє забезпеченню ефективного виконання судових рішень на практиці та фактично призводить до затягування виконання виконавчого листа, що порушує право на ефективний судовий захист і створює передумови для порушення з боку України вимог статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у певних випадках статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції. Отже, державним виконавцем неправомірно було 22.07.2025 року повернуто стягувачу виконавчий лист без прийняття його до виконання. Разом з цим, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про скасування повідомлення державного виконавця від 22.07.2025 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки за своєю правовою природою повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу є формою супровідного (інформативного) листа, за допомогою якого інформують адресата про здійснення певної дії та надсилання йому документів, що додаються до цього листа, і не є ні нормативно-правовим актом, ні правовим актом індивідуальної дії. Тобто повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу не може бути предметом оскарження. Також, суд вважав, що поновити право скаржника ОСОБА_1 можливо шляхом зобов`язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно вирішити питання про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 12.06.2025 року №645/1912/24 з врахуванням доводів.
Такі висновки суду першої інстанції, в оскаржуваній частині судового рішення, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 просила скасувати повідомлення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни про повернення виконавчого листа № 645/1912/24, виданого 12.06.2025 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, стягувачу без прийняття до виконання від 22.07.2025 року.
В обґрунтування скарги зазначала, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які також діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 до держави Російської Федерації, в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень; стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень; стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень. Після набрання рішенням законної сили, було видано виконавчі листи по справі, що були направлені до державної виконавчої служби. Повідомленням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Я.О. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 22.07.2025 року № 78670529/20.1/13 із посиланням на п.6 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу протиправно повернуто виконавчий лист, чим порушені права малолітньої дочки стягувачів ОСОБА_2 . Скаржник, вважаючи такі дії державного виконавця неправомірними, просить суд скасувати повідомлення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни про повернення виконавчого листа № 645/1912/24, виданого 12.06.2025 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, стягувачу без прийняття до виконання від 22.07.2025 року.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які також діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 до держави Російської Федерації, в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень; стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень; стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень. 
На виконання вказаного рішення суду 12.06.2025 року було видано виконавчий лист щодо стягнення з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень.
22.07.2025 року Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської-Харітонової Яніни Олексіївни винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17липня 1997року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Як передбачено Законом України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Враховуючи обов`язки, які повинен виконувати державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження, він зобов`язаний дотримуватись Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» тощо.
Наказом МЮУ від 02.04.2012 року № 512/5 (зареєстровано в МЮУ 02.04.2012 року за №489/20802) затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, яка діє із змінами та доповненнями, в т.ч. відповідно до наказу МЮУ № 2522/5 від 02.08.2018 року. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).
Відповідно доч.ч.1-3ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ(або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ст. 449 ЦПК України).
За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 452 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1)назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2)дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3)повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника -фізичної особи; 4)ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб-за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий органі мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб-платників податків); 5)резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6)дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7)строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Як зазначено у ч.4 цієї статті ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5)юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку. Уразі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами. При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 вказаного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
З наведеного правового регулювання вбачається, що державний виконавець, отримавши виконавчий документ, зобов`язаний перевірити його на відповідність частині першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та відкрити виконавче провадження. При цьому, слід зазначити, що на державного виконавця не покладено обов`язку по заповненню та перевірці даних виконавчого документу, оскільки в даному випадку, першоджерелом походження виконавчого документу є виконавчий лист, а в даному випадку - це виконавчий лист № 645/1912/24, що виданий 12.06.2025 року.
За результатами вирішення справи за скаргою ОСОБА_1 , судом встановлено, що стягувачем до органів ДВС разом із заявою про відкриття виконавчого провадження був наданий виконавчий лист №645/1912/24, що виданий судом 12.06.2025 року. Цей виконавчий лист містить всі реквізити, зокрема і щодо стягувача, і боржника.
При цьому у виконавчому листі зазначено, що стягувачем є малолітня ОСОБА_2 , в інтересах якої діють ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Таким чином, стягувач у виконавчому листі №645/1912/24 від 12.06.2025 року зазначений у відповідності до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Доводи, на які посилається представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час розгляду справи, не є такими, що дають підстави для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 ..
При цьому, повернення виконавчих документів виключно з зазначених підстав визнається формалізмом, який не сприяє забезпеченню ефективного виконання судових рішень на практиці та фактично призводить до затягування виконання виконавчого листа, що порушує право на ефективний судовий захист і створює передумови для порушення з боку України вимог статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у певних випадках статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року по справі №826/9021/18.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що державним виконавцем неправомірно було 22.07.2025 року повернуто стягувачу виконавчий лист без прийняття його до виконання. 
Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей.
Рішенням суду першої інстанції стягнуто на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2  моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень.
З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист по даній справі оформлений у відповідності із рішенням суду та вимогами ЗУ «Про виконавче провадження».
Тому підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, судова колегія не вбачає.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Ухвала суду постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства та фактичних обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговської - Харітонової Яніни Олексіївни – залишити без задоволення.
Ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:       О.В. Маміна
Судді:        Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова