ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 643/14132/25
провадження № 51-3725 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 , 
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                      ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42016220000000350 від 07 квітня 2016 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Слідчий Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, постановою від 11 липня 2025 року відмовив ОСОБА_6 у задоволенні клопотання від 28 червня 2025 року про призначення судово-психологічної експертизи у вказаному кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 постанову слідчого оскаржив до суду.
Слідчий суддя Салтівського районного суду м. Харкова ухвалою від 29 серпня 2025  року відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, від 11 липня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання від 28 червня 2025 року щодо призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 42016220000000350.
Ухвалив матеріали  згаданого кримінального провадження повернути до Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві.
На це ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 15 вересня 2025  року відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2025 року.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Не погодившись із таким рішенням ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати як ухвалу апеляційного суду, так і ухвалу слідчого судді. 
На обґрунтування вимог скаржник зазначає, що ухвала слідчого суддівід 29 серпня 2025 року містить висновки лише стосовно дослідження бездіяльності слідчого, яка полягає в залишенні без розглядуклопотання від 28 червня 2025 року, про що вимога у скарзі не заявлялася. Вважає, що слідчий суддя вирішив питання, не внесені на його розгляд, унаслідок чого вийшов за межі своїх процесуальних повноважень, передбачених частиною третьою статті 26 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК).
Стверджує, що не вирішення питання щодо законності постанови слідчого, якою відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, істотно обмежує його права потерпілого і має вирішальне значення для руху досудового розслідування, оскільки перешкоджає встановленню факту й розміру шкоди немайнового характеру, а отже і здійсненню ефективного досудового розслідування.
На думку скаржника, апеляційний суд мав застосувати правові висновки, які містяться в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року (справа№ 757/37346/18-к) та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (провадження № 13-16 сво 18 і № 13-19 кс 18), відповідно до яких у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення частини третьої статті 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити в перевірці її законності, посилаючись на приписи частини четвертої статті 399 КПК. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі пункту 17 частини першої статті 7 та частини першої статті 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення частини шостої статті 9 цього Кодексу, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПКне регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 указаного Кодексу.
Крім того, посилається на висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року (справа № 646/3986/19).
Суд відкрив провадження  в частині оскарження ухвали апеляційного суду, оскільки ухвала слідчого судді не є предметом касаційного перегляду. Тому вимоги скаржника в цій частині не можуть бути розглянуті Судом у порядку касаційної процедури. 
Учасникам провадження повідомлено про час та місце розгляду касаційної скарги, проте  в судове засідання вони не з`явилися, що не перешкодою розгляду. Звернення про відкладення розгляду не надходило. 
Заслухавши суддю-доповідача, позицію прокурора, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, Суд дійшов висновку про таке. 
Мотиви Суду
Відповідно до частини другої статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як визначено в частині першій статті 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто таке порушення, яке згідно з вимогами частини першої статті 412 КПК перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Твердження ОСОБА_6  про незаконність вказаної ухвали апеляційного суду, оскільки цей суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження судових рішень, є безпідставними з огляду на таке.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, й не суперечать вимозі імперативності. 
У загальних засадах йдеться про «забезпечення права на оскарження», що є більш широким поняттям, ніж поняття «право», яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого «права», ще й гарантований державою механізм його реалізації. 
Врахування  стандартів Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ) щодо права на доступ до суду
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, якщо вони: установлені законом, переслідують легітимну мету; є пропорційними. 
У рішенні ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути. 
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України (далі - Конституція) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої і другої статті 55 Конституції права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Наведені положення Основного Закону не гарантують права на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення. Такі гарантії закріплено в пункті 8 частини другої статті 129 Конституції, згідно з яким однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За правилами статті 24 і частини третьої статті 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, аналогічним чином гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня, зокрема, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначені норми Конституції та КПК беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Частиною першою статті 1 КПК передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Положення частин першої та другої статті 309 КПК узгоджуються з указаним принципом та містять перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді, і цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає. Тобто ухвала слідчого судді, якою відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, від 11 липня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання від 28 червня 2025 року щодо призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні, до цього переліку не включена.  
Не передбачена така можливість частиною третьою статті 307 КПК, відповідно до якої ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, крім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру. 
За змістом частини третьої статті 309 КПК інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді, а отже процесуальним законом визначено саме такий спосіб реалізації права особи на судовий контроль законності цього виду рішення слідчого судді (іншого ніж ті, що включені до статті 309 КПК).
Отже, суддя апеляційного суду, дотримуючись вимог статті 309, частини четвертої статті 399 КПК, правильно встановив, що оспорювана ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню в порядку апеляційної процедури, та обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, належним чином умотивувавши своє рішення.
Що стосується посилання ОСОБА_6 на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справи № 237/1459/17 та 243/6674/17), то вони є нерелевантними, оскільки в цих рішеннях містяться висновки про те, що в разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилає положення частини третьої статті 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити в перевірці її законності, посилаючись на приписи частини четвертої статті 399 КПК. Натомість у цьому провадженні апеляційний суд відмовив у відкритті провадження на ухвалу слідчого судді, якою в задоволенні скарги на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні відмовлено, з огляду на те, що таке рішення не є предметом оскарження у апеляційному порядку .
При цьому посилання на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року (справа № 646/3986/19) та постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року (справа № 757/37346/18-к) також є нерелевантними, оскільки в цих провадженнях в апеляційному порядку оскаржувалася ухвала слідчого судді, якою повернуто клопотання про арешт майна, та ухвала слідчого судді, якою встановлено строк для закінчення проведення досудового розслідування і для прийняття прокурором одного з передбачених частиною першою статті 283 КПК процесуальних рішень.
На підставі наведеного істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені статтею 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Суд не встановив.
У підсумку Суд висновує: обмеження апеляційного оскарження ухвал слідчого судді встановлено законом; таке обмеження має легітимну мету - забезпечення оперативності та ефективності досудового розслідування, воно є пропорційним, оскільки не позбавляє скаржника доступу до суду загалом (він реалізував своє право на судовий контроль, звернувшись до слідчого судді). 
Отже, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам КПК та стандартам ЄСПЛ щодо доступу до правосуддя. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу, Суд
ухвалив:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                  ОСОБА_3