ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2975/25 Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ

ПОСТАНОВА
Іменем України

09 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю.
Чаку Є.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних проваджень - Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку із індексації різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.08.2020, при звільненні за період з 01.09.2020 по день фактичного розрахунку - 20.02.2025 включно;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку із індексації різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.08.2020, при звільнені за період з 01.09.2020 по день фактичного розрахунку - 20.02.2025 включно в сумі 338 464,91 грн.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 вирішено позов задовольнити частково:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні/компенсацію за несвоєчасний розрахунок в сумі 130 572, 58 коп (з вирішенням питання утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів відповідно до вимог закону).
- у задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повтністю, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції невірно визначив розмір відшкодування, що підлягав стягненню.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом відповідача від 07.09.2017 №186 позивача призначено на посаду помічника командира полку - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 з 07.09.2017, зараховано до списків особового складу та взято на усі види забезпечення.
Наказом відповідача від 28.08.2020 №184 позивача звільнено із вказаної посади, виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.
При звільненні позивачу не було виплачено частину належних йому коштів, що обумовило звернення до суду. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 у справі №580/5040/21 позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2020 року включно, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2020 року включно, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2024 рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 змінено в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови; викладено абзац 3 резолютивної частини рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 у такій редакції: "Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) щомісячну індексацію різниці грошового забезпечення в розмірі 3874,19 грн (три тисячі вісімсот сімдесят чотири грн 19 коп.) щомісячно за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2020 року включно, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум."; в іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2023- залишено без змін.
Відповідач на виконання вказаного рішення суду 20.02.2025 виплатив позивачу 137 014,45 грн, що вбачається з наданої суду виписки по банківському рахунку позивача.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 по 20.02.2025 в загальному розмірі 130572,58 грн.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому згідно з частиною першою статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У свою чергу, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Вказаний правовий висновок щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 160/2006/21, від 15.09.2022 у справі № 640/25949/19.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22.07.2022 у справі № 420/428/20, від 26.01.2022 у справі № 280/4816/20.
Відтак, період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з наступного дня після моменту звільнення. При цьому, право на отримання передбаченої статтею 117 КЗпП компенсації виникає у момент невиплати відповідних сум, а не у момент, коли роботодавець виконав обов`язок з їх виплати. Тому, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо передчасності позовних вимог у цій частині.
У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).
Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично зміст частини першої ст. 117 КЗпП із набранням чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням "але не більше як за шість місяців". Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022.
Викладене, на переконання судової колегії, не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.06.2024 у справі № 520/9192/22 та від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ, пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньоденний заробіток позивача, виходячи із заробітку, отриманого за червень-липень 2020 року (два місяці, що передують звільненню у серпні 2020 року) становить 529,59 грн ( (15517,5 + 16787,5) грн / (30 + 31) кал.дні).
Щодо днів затримки, які підлягають відшкодуванню, то суд враховує, що із позовом про стягнення невиплачених при звільненні сум індексації позивач звернувся лише 18.07.2021, тобто через 321 із дня звільнення. Будь-яких доказів наявності поважних причин такої тривалої затримки у зверненні за захистом своїх прав позивач не надав. У зв`язку із цим, зважаючи на наведені вище критерії співмірності (бездіяльність працівника), суд апеляційної інстанції виключає цей період із періоду відшкодування за затримку розрахунку.
Період з 18.07.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) склав 365 днів. У періоді з 19.07.2022 по 20.02.2025 (день виплати індексації) суд враховує 182 дні відшкодування, які складають шість місяців згідно вимог Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX.
Також судом апеляційної інстанції враховується, що при звільненні позивачу фактично виплачено 45518 грн. Розмір невиплаченої при звільненні суми індексації складає 116225,7 грн, що становить 75,86% належних при звільненні сум.
За таких обставин, враховуючи згаданий вище критерій розміру простроченої заборгованості, на користь позивача підлягає стягненню 208 168,23 грн, що становить 75,86% середнього заробітку за 547 календарних днів (182 + 365) затримки розрахунку при звільненні (529,59 грн * 547 днів * 75,86%).
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції підтримує доводи скаржника про необґрунтованість зменшення судом першої інстанції відшкодування середнього заробітку у 10 разів, за відсутності належного мотивування такому зменшенню, та вважає, що спірне відшкодування мало бути розраховане у спосіб, наведений вище.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову, проте невірно визначив розмір сум, що підлягають стягненню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.05.2025, змінивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні/компенсацію за несвоєчасний розрахунок, який стягується з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) із з вирішенням питання утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів відповідно до вимог закону, а саме: з 130 572 (сто тридцять тисяч п`ятсот сімдесят дві) грн 58 коп на 208 168 (двісті вісім тисяч сто шістдесят вісім) грн 23 коп.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких 

Суддя Є.В. Чаку