ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 лютого 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/838/22 
Номер провадження 22-ц/816/51/26, 22-ц/816/87/26
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Сидоренко А. П. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М., 

у присутності:
представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Конорєва Володимира Олексійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  ОСОБА_1 , які подані її представником – адвокатом Конорєвим Володимиром Олексійовичем,
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2024 року та на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2025 року, у складі судді Ніколаєнко О.О., ухвалені в м. Суми, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 , правонаступником якої після її смерті є ОСОБА_3 , звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у неї у власності перебував житловий будинок та земельна ділянка. У зв`язку з тим, що за віком вона не могла обслуговувати вказане майно, а також прагнучи допомогти фінансово своїй онуці (відповідачці), вирішила продати будинок та земельну ділянку. На виручені кошти домовились з онукою придбати квартиру позивачу, у якій буде проживати також онука разом із чоловіком. Решту отриманих від продажу коштів домовились, що буде використано на навчання та весілля відповідачки. У жовтні 2008 року онука повідомила, що знайшла покупця будинку та продавця квартири. Позивачку привезли до нотаріуса, де було укладено договір купівлі-продажу будинку разом із земельною ділянкою за 1 000 000 грн. Через поважний вік позивачці було важко пересуватися, у зв`язку з цим онука запропонувала оформити угоду щодо придбання квартири самостійно. Позивачка була впевнена, що відповідачка оформить квартиру саме на неї.
Того ж дня відповідачем була придбана квартира за 541915 грн 00 коп. Відповідач повідомила, що позивач є власником квартири. У позивача не було сумнівів у словах відповідача. Разом із цим, правовстановлюючих документів на квартиру відповідач позивачці не надала. В подальшому відповідач зареєструвала місце проживання позивача у квартирі та сторони проживали у ній до 2018 року. У 2018 році відповідачка виїхала до Польщі. У 2020 році позивачка дізналася, що не є власником квартири та що відповідач квартиру оформила на себе. Зверталась до суду з позовом про визнання за нею права власності на половину квартири, у задоволенні позову було відмовлено. 
Відповідачка, скориставшись належними позивачу грошовими коштами, придбала за них квартиру вартістю 541915 грн. Вказані кошти позивач відповідачу не дарувала, а надала останній для придбання квартири на ім`я позивачки. Відповідач одержала вказані кошти без достатніх правових підстав. У результаті таких дій позивача позбавлено житла та із її законного володіння вибули кошти в сумі 541915 грн, що фактично дорівнюють вартості квартири. Добровільно повернути кошти відповідачка відмовляється. На підставі ст. 1212 ЦК України просила стягнути з відповідачки вказану суму.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
03 січня 2025 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Конорєвим В.О. подано заяву про ухвалення додаткового рішення, яким вирішити питання щодо розподілу понесених відповідачем у цій справі судових витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.
Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2025 року заяву представника Гавриченко А.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Ухвалено у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів додаткове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 8080 грн 50 коп. 
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конорєв В.О., подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виключивши з його мотивувальної частини мотиви, пов`язані з помилковим тлумаченням вчиненого сторонами правочину, як договору дарування. Додаткове рішення змінити, збільшивши розмір стягнутих із позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 22 000 грн 00 коп. до розміру фактично понесених відповідачем судових витрат, які становлять 30 000 грн 00 коп. 
Доводи апеляційної скарги на рішення суду мотивує тим, що суд першої інстанції помилково тлумачив зміст правочину між відповідачем та її бабою – ОСОБА_2 , як договір дарування, та застосував положення закону щодо договору дарування. Вказує на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилися взаємовідносини сторін, що і призвело до неправильної оцінки змісту правочину, вчиненого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 09 жовтня 2008 року, за яким позивач за власної доброї волі віддала відповідачу грошові кошти, а відповідач прийняла ці кошти, яких вона потребувала, як засобу для існування. 
На переконання заявника апеляційної скарги, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст.ст. 3, 6, 205, 206 та 1215 ЦК України. 
У доводах апеляційної скарги на додаткове рішення суду, заявник апеляційної скарги вказує на те, що при визначенні розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами, суд першої інстанції без наведення відповідних мотивів, обмежив передбачуване право відповідача отримання компенсації від протилежної сторони за понесені судові витрати. Суд в оскаржуваному рішенні лише послався на ст. 137, 141 ЦПК України, але не застосував їх конкретних положень до обставин даної справи і безпідставно зменшив до 8000 грн 00 коп. розмір стягнення зроблених відповідачем фактичних витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню за результатами даного судового розгляду. 
ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому посилачись на його законність на обґрунтованість, просить додаткове рішення суду залишити без змін, а доводи апеляційної скарги залишити без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) є онукою ОСОБА_2 .
09 жовтня 2008 року ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалкою К. Д. зареєстрованого в реєстрі за № 4914, продала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями і земельну ділянку на АДРЕСА_1 за 1 000 000 грн (45 000 грн – житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими спорудами, 955 000 грн. – земельна ділянка) (а.с. 3).
За договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2008 року, посвідченим нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л. Л., зареєстрованим в реєстрі за № 3452, ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 за ціною 541 915 грн, що по курсу НДБ на день підписання договору складає 110 000 доларів США (а.с. 4, 45-46).
Внаслідок укладення шлюбу прізвище ОСОБА_8 змінене на ОСОБА_10 . Вказана обставина не заперечується сторонами у справі.
ОСОБА_2 з 14 листопада 2008 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 16).
У квітні 2020 року ОСОБА_2 зверталась до Зарічного районного суду м. Суми із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Постановою Сумського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у справі №591/2225/20 скасовано судове рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що передача грошових коштів відповідачу для придбання спірної квартири не є підставою для набуття права власності на це нерухоме майно за рішенням суду. Факт спільного проживання у квартирі також не породжує набуття права власності. Доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачкою існувала домовленість про оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири також і на позивачку останньою не надано. Констатовано, що право власності на спірну квартиру набуто ОСОБА_1 у встановленому законом порядку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанову Сумського апеляційного суду залишено без змін (а.с. 5-14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 131, т. 1). Спадкоємцем майна померлої є її дочка ОСОБА_3 (а.с. 174). Ухвалою суду від 04.05.2023 залучено до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_2 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою, а згодом і її правонаступником не доведено, що грошові кошти, за які відповідачка придбала квартиру були набуті нею без достатньої правової підстави. Зокрема, ОСОБА_2 у день придбання квартири вчиняла правочин з продажу нерухомого майна і не могла не знати процедуру і порядок вчинення такого правочину: що придбання нерухомого майна повинно здійснюватися за особистої присутності покупця, а договір посвідчується нотаріально. Матеріали справи не містять доказів що ОСОБА_2 через вік, стан здоров`я або з інших причин не могла в повній мірі усвідомлювати порядок укладення договору купівлі – продажу нерухомого майна. 
Недодержання письмової форми договору дарування тягне наслідком його недійсність лише у випадку, якщо суд встановить, що обдаровувана заволоділа дарунком незаконно. Суд не вбачав підстав для визнання незаконним заволодіння ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 541915 грн. 
Рішення суду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядається в частині висновків суду, що спірні грошові кошти позивачем ОСОБА_2 передано відповідачу в дар. 
Позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, просила стягнути з відповідача кошти в сумі 541 915 грн 00 коп., як безпідставно одержані. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частина 1 статті 1212 ЦК України застосовується, якщо: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулося за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Аналіз змісту статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено такий висновок: «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Відповідно до положень ст. 717-719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, встановив, що кошти, отримані позивачем ОСОБА_2 від реалізації належного їй житлового будинку були передані онуці – ОСОБА_1 саме в дар. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги про те, що кошти надані ОСОБА_1 , як засіб для існування на виконання матір`ю – ОСОБА_3 обов`язків утримувати дитину на період її навчання, колегія суддів вважає непереконливими. 
Зокрема, встановлено, що позивач ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 541 915 грн 00 коп., які були використані нею для придбання у власність квартири.
Нормами сімейного законодавства не передбачено обов`язку баби здійснювати утримання повнолітньої онуки на період її навчання.
За змістом ст. 198, 199 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Тобто, батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дітей, якщо вони є непрацездатним, або продовжують навчатися, але не більш ніж до досягнення ними 23 років.
Однак, на час отримання спірних коштів від ОСОБА_2 – 09 жовтня 2008 року ОСОБА_1 вже виповнилося 23 роки. Сам факт продовження ОСОБА_1 навчання не свідчить про її непрацездатність. 
Крім того, сам представник відповідача як у відзиві на позовну заяву, так і в доводах апеляційної скарги вказував на те, що кошти передавалися ОСОБА_2 відповідачу без жодних умов, що є ознакою саме дарування. 
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із наведеними судом першої інстанції мотивами відмови у задоволенні позовних вимог, та відсутні підстави для зміни рішення суду в оскаржуваній частині.
Колегія суддів погоджується також із додатковим рішенням суду та не вбачає підстав для його зміни чи скасування. 
Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені час та перелік наданих робіт та послуг не є співмірними зі складністю справи, фактично витраченим часом на представництво інтересів позивача у суді, обсягом фактично виконаних адвокатом робіт, пов`язаних із представництвом інтересів клієнта. На підставі ст. 137, 141 ЦПК України суд вважав необхідним зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу до 8 000 грн. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а доводи заявника апеляційної скарги про те, що понесені відповідачем витрати на правничу допомогу є розумними та підлягають стягненню з позивача, колегія суддів відхиляє. 
Зокрема, дана судова справа є незначної складеності. До переліку виконаних адвокатом робіт за договором про надання правничої допомоги були включені судові засідання від 16 травня 2023 року, який не проводився судом першої інстанції та 06 липня 2023 року розгляд справи було відкладено за клопотанням саме представника відповідача (т.1, а.с. 240). 
З матеріалів судової справи слідує, що загальна тривалість судових засідань, в яких адвокат Конорєв В.О. брав участь в суді першої інстанції становило близько 14 годин, але адвокатом зазначено, що ним було витрачено на підготовку та представництво відповідача в судовому засіданні 34 години. 
До складу витрат на правничу допомогу адвокатом було включено представництво клієнта поза судовим засіданням (залучення наукового консультанта Завальної Ж.В.) – 4 години, але дані витрати колегія суддів вважає недоцільними зважаючи на те, що сам адвокат є фахівцем в галузі права, а інших знань не пов`язаних з галуззю права вирішення даного судового спору не потребувало. 
Колегія суддів вважає також, що зазначений адвокат час, який ним був витрачений на складання документів правового характеру, що становить нібито 41 год. є завищеним, зважаючи на обсяг складених адвокатом заяв та клопотань та їх характер. 
Незрозумілими також є послуги адвоката, що включені до витрат на правничу допомогу, щодо планування заходів по отриманню додаткової інформації для виконання доручення та коригування планів при отриманні інформації в ході формування позиції по справі про що було ним зазначено в листі на адресу клієнта ( т.2 а.с.75). 
Таким чином, оцінивши надані відповідачем докази підтвердження розміру понесених судових витрат, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що є підстави для стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею в суді першої інстанції в розмірі 8 000 грн 00 коп., що є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору. Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування додаткового рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, рішення суду в цій судовій справі касаційному оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані її представником – адвокатом Конорєвим Володимиром Олексійовичем, залишити без задоволення. 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2024 року та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2025 року в оскаржуваних частинах залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2026 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

А. П. Сидоренко