ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року	Львів	Справа № 500/5321/24 пров. № А/857/8897/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Осташ А.В.), ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Тернопіль 22 жовтня 2024 року у справі №500/5321/24 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2024 року Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі – позивач, ДПС) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач) в якому просило стягнути з відповідача податковий борг в сумі 8846,05 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується те, що у зв`язку з несплатою узгоджених сум за відповідачем обліковується заборгованість, внаслідок чого йому виставлено податкову вимогу від 14 серпня 2018 року № 25284-17 про наявність податкового боргу, проте податковий борг ним не сплачено, а відтак наявні підстави для його стягнення в судовому порядку.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та в позові відмовити. Апеляційну скаргу аргументовано тим, що податок із суми 136 113,00 грн., що підлягав сплаті самостійно платником податків ( ОСОБА_1 ), був повністю сплачений належним чином, так само як і військовий збір, 06.09.2017 р. під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відповідно до абзацу а), ст. 172.5 ПК України, яка передбачає, що сплата податку здійснюється до моменту нотаріального посвідчення угоди. Оплата податків та військового збору підтверджується банківськими квитанціями (Додаток – банківські квитанції). Таким чином, на момент подання податкової декларації у 2018 році за 2017 рік у фізичної особи не виникало нового податкового зобов`язання, оскільки воно було виконано у встановленому законом порядку. Проте, фізична особа, подаючи декларацію у 2018 році, допустила формальну помилку, оскільки не зазначила, що податок уже було сплачено під час укладення договору купівлі-продажу. Але така помилка не була виявлена самостійно платником аж до моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки Головне управління ДПС у Тернопільській області не надіслало (вручило) ОСОБА_1 податкової вимоги відповідно до положень ст. 59 ПК України. Звертає увагу суду на те, що у копії податкової вимоги від 14.08.2018 р. № 25284-17, надісланої Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, зазначено, що податкова вимога була направлена за адресою: АДРЕСА_1 (Додаток - копія податкової вимоги та поштової довідки про її повернення). Водночас, станом на 14.08.2018 р. ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою – АДРЕСА_2 , де фактично і проживала (Додаток – довідка щодо реєстрації місця проживання). Більше того, ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована або не проживала за адресою: АДРЕСА_1 . З огляду на це, у прикріпленій поштовій довідці про повернення податкової вимоги зазначено, що причиною повернення є закінчення встановленого строку зберігання (Додаток – копія податкової вимоги та поштової довідки про її повернення).
Позивач подав відзив в якому заначив, що податкові зобов`язання самостійно визначені ОСОБА_1 у податковій декларацій про майновий стан і доходи №3902 від 02.02.2018 року за 2017 рік, яка подана платником контролюючому органу, а згідно п.54.1 ст.54, п. 56.11. ст. 56 ПК така сума грошового зобов`язання вважається узгодженою та не сплаченою відповідачем у встановлений цим Кодексом строк, що є податковим боргом, податкова вимога «Ф» №25284-17 від 14.08.2018 року, яка надсилалась на податкову адресу відповідача, є чинною, відповідачем не оскаржена, відповідно правомірним є стягнення цього боргу.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що станом на 12.08.2024 відповідач має заборгованість перед бюджетами та державними цільовими фондами в сумі 8846,05 грн, а саме:
- по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування в сумі 6804,35 грн;
- по платежу військовий збір в сумі 2041,70 грн.
Ця заборгованість, як це встановлено судом першої інстанції, виникла в результаті несплати узгоджених грошових зобов`язань, самостійно задекларованих відповідачем відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи №3902 від 02.02.2018 за 2017 рік, якою самостійно нараховано платником податок на доходи фізичних осіб в сумі 6805,65 грн., однак, враховуючи переплату 1,30 грн., заборгованість становить 6804,35 грн. та нараховано військовий збір в сумі - 2041,70 грн.
У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення в судовому порядку вищезазначеного податкового боргу.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з підпунктами 14.1.39, 14.1156, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності;
податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк);
податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 54.1 статті 54 ПК України встановлено, що платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Відповідно до пунктів 57.1, 57.3 статті 57 ПК України, якою визначені строки сплати податкового зобов`язання, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на те, що відповідач самостійно обчислила суму податкового грошового зобов`язання по сплаті податку на доходи фізичних осіб в сумі 6805,65 грн, (враховуючи переплату 1,30 грн, заборгованість становить 6804,35 грн) та військовий збір в сумі - 2041,70 грн, яку зазначила у податковій декларації про майновий стан і доходи №3902 від 02.02.2018 за 2017 рік, така сума грошового зобов`язання вважається узгодженою.
Щодо покликання відповідача про допущення ним формальних помилок при подані декларації у 2018 році за 2017 рік, то такі не заслуговують на увагу, оскільки на момент розгляду як позовної заяви так і апеляційної скарги відповідачем не було подано відповідного уточнюючого документа щодо внесення виправлень у подану декларацію за 2017 рік щодо самостійно нарахованих сум податку та військового збору.
Згідно з пп. «е» п.176.1 ст.176 ПК України платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих органом державної податкової служби, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.
Аналіз зазначених норм закону свідчить, що у платника податку виникає безумовний обов`язок зі сплати грошового зобов`язання після його узгодження. Несплачена сума грошового зобов`язання у встановлений законом строк є податковим боргом.
Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу.
Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.4 статті 59 ПК України).
Згідно з пунктом 59.5 зазначеної статті, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
Порядок надіслання (вручення) платнику податків податкової вимоги є тотожним порядку надіслання податкового повідомлення-рішення та визначається положеннями статті 42 цього Кодексу (пункт 58.3 статті 58, пункт 59.1 статті 59 ПК України).
За змістом пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику). 
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (п. 42.5 ст. 42 ПК України). 
Відповідно до п.6 розділу IV Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 30 червня 2017 року № 610, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 р. за № 902/30770 податкова вимога вважається належним чином надісланою (врученою) платнику податків, якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою, а для фізичної особи (її законного чи уповноваженого представника) - місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків (його законному чи уповноваженому представникові), або надіслана в електронний кабінет засобами ІТС з дотриманням вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги». 
У разі, якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. 
Як убачається з матеріалів справи, відповідачу надсилалась податкова вимога «Ф» №25284-17 від 14.08.2018 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення, на податкову адресу платника: АДРЕСА_3 , яка зазначена у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про реєстраційні дані фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 від 26.08.2024р., що міститься у матеріалах справи. 
Крім того, ця ж адреса зазначалась також і відповідачем у поданій нею податковій декларації за 2017 рік.
Так, колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 45.1. ст. 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Відповідно до пункту 70.7 статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Отже, законом встановлено обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган про зміну податкової адреси протягом місяця з дня, коли така зміна відбулася.
Так, Міністерством фінансів України прийнято 29.09.2017 Наказ № 822 «Про затвердження Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків», який розроблено відповідно до статей 63 та 70 глави 6 розділу II Податкового кодексу України з метою визначення єдиної методики реєстрації фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. 
Цим Положенням, зокрема, визначається подання заяви про зміну даних, що вносяться до облікової картки фізичної особи - платника податків. 
Пунктом 1 Розділу VI. «Подання інформації до Державного реєстру» цього Наказу передбачено, що фізична особа - платник податків зобов`язана подати до відповідного контролюючого органу Облікову картку/Повідомлення для реєстрації у Державному реєстрі відповідно до вимог цього Положення. Фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки/Повідомлення, протягом місяця з дня виникнення таких змін у порядку, визначеному цим Положенням.
Згідно пункту 2 Розділу VI. «Подання інформації до Державного реєстру» цього Наказу, у разі отримання від державних органів та органів місцевого самоврядування інформації про внесення до відповідних реєстрів або зміну даних, які включаються до облікової картки фізичної особи - платника податків, здійснюються зміни у даних про особу в Державному реєстрі.
Згідно п.11 Розділу VIІ Наказу, за зверненням (у довільній формі) фізичної особи - платника податків контролюючий орган протягом п`яти робочих днів з дня отримання звернення видає фізичній особі довідку про зміну реєстраційного номера облікової картки платника податків за формою, наведеною в додатку 5 до цього Положення.
Згідно п. 1. Розділу ІХ «Порядок подання Заяви про зміну даних, які вносяться до Облікової картки та Повідомлення» Наказу №822, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР (додаток 12) або Заяви за формою № 5ДРП (додаток 13) відповідно та документа, що посвідчує особу (після пред`явлення повертається).
Пунктом 2 Розділу ІХ «Порядок подання Заяви про зміну даних, які вносяться до Облікової картки та Повідомлення» Наказу №822 передбачено, що фізичні особи подають зазначені заяви особисто або через представника до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання), а у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання або до будь-якого контролюючого органу.
Згідно Додатку 1 «Повідомлення про склад та мету збору персональних даних у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, права та обов`язки фізичної особи - платника податків» до Наказу №822, фізична особа - платник податків зобов`язана подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки, протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику (пункт 70.7 статті 70 розділу ІІ Кодексу).
Аналіз норм чинного законодавства дає можливість суду апеляційний інстанції зазначити, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податку. У разі невиконання обов`язку щодо зміни даних, зокрема щодо адреси проживання, платник не має права посилатись на неотримання ним документів за новою адресою як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Також апеляційний суд зазначає, що контролюючий орган не наділений повноваженнями на власний розсуд змінювати дані Державного реєстру та облікової картки платника та/або розшукувати місцезнаходження платника податку, а тому погоджується з доводами податкового органу, що контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі №420/26492/21.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що контролюючим органом дотримано порядок надіслання податкової вимоги «Ф» №25284-17 від 14.08.2018 року відповідачу на його податкову адресу та належно виконано вимоги статі 42 ПК України. 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що неотримання вимоги про сплату боргу у цьому випадку не впливає на узгодженість податкових зобов`язань, на підставі яких виник податковий борг, що підлягає стягненню, оскільки такі зобов`язання визначенні самостійно платником податку у поданій ним податковій декларації, зміни до такої декларації платником самостійно не внесено. 
Так, податкова вимога про сплату боргу є інформаційним актом щодо узгоджених податкових зобов`язань, а не актом їх донарахувань, надсилання якої водночас лежить в площині позасудових обов`язкових процедур.
Таким чином, ОСОБА_1 не сплачено самостійно визначені нею узгоджені податкові зобов`язання в сумі 8 846,05 грн., нараховані згідно податкової декларацій про майновий стан і доходи №3902 від 02.02.2018 року за 2017 рік: нараховано податок на доходи фізичних осіб в сумі – 6 805,65 грн., однак враховуючи переплату 1,30 грн., заборгованість становить 6 804,35 грн. та військовий збір в сумі - 2 041,70 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами: виписками з інтегрованих карток платника податку та розрахунками суми боргу
Згідно п.п. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.
Відповідно до п. 95.1 ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача податкового боргу у вказаній сумі на момент звернення з цим позовом до суду, водночас доказів погашення якого останнім на час розгляду справи не надано.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що матеріалами справи підтверджується наявність несплаченого ОСОБА_1 податкового боргу в сумі 8846,05 грн., а тому позовні вимоги про його стягнення є підставними. 
Разом з тим, апеляційним судом не встановлено допущення судом першої інстанції порушень, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі №500/5321/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний