ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2025 року
м. Київ
Справа № 759/3440/24
Провадження № 61-6051св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 рокув складі колегії суддів Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , у якому народилися діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина. 07 червня 2005 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Подуфаловій О. Й., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 видані свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 кожній.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дочка позивачки - ОСОБА_4 . Оформлюючи право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 у 2023 році, позивачка дізналася, що на майно ОСОБА_4 . Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві накладено арешт.
18 травня 2023 року вона звернулася до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) із заявою про скасування арешту, однак листом від 13 липня 2023 року їй було відмовлено у знятті арешту, оскільки відсутні правові підстави.
Просила зняти арешт з невизначеного майна, всього її майна з реєстраційним номером обтяження 8092505 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, накладений на підставі виконавчого листа від 23 вересня 2008 року № 2-815-1, виданого Святошинським районним судом м. Києва.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
27 серпня 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва позов задоволено. Знято арешт з невизначеного майна, всього майна ОСОБА_4 реєстраційний номер обтяження 8092505 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, накладений на підставі виконавчого листа від 23 вересня 2008 року № 2-815-1, виданого Святошинським районним судом м. Києва, що зареєстрований 20 жовтня 2008 року за № 8092505 реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Рішення суду мотивовано тим, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання, отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Крім того, арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2008 році, виконавчі провадження завершені, однак, арешт, накладений на майно боржника, знято не було, що наразі перешкоджає позивачці в оформленні спадщини, яка відкрилась після смерті її дочки.
08 квітня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що знищення виконавчого провадження, на що послався місцевий суд в оскаржуваному рішенні, також не є підставою для зняття арешту з майна. Більш того, у цій справі відсутні відомості про знищення виконавчих проваджень ВП № НОМЕР_1 або ВП № НОМЕР_2.
Позивачка не повідомляла кредитора ОСОБА_2 про прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4 відповідно до вимог частини першої статті 1281 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. В той час як матеріали справи свідчать про її обізнаність про наявність у дочки невиконаного грошового зобов`язання перед відповідачем, що, зокрема, стало підставою для нереєстрації ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 як спадкоємців ОСОБА_4 про стягнення коштів, тому явно недобросовісна поведінка спадкоємців щодо неповідомлення кредиторів ОСОБА_4 про її смерть, а також тривале ухилення боржниці від виконання рішення суду свідчить про відсутність підстав для зняття арешту зі спірного майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
07 травня 2025 року ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), згідно із якою у всіх інших випадках (які відрізняються від встановлених у частині четвертій наведеної статті) арешт може бути знятий за рішенням суду.
Вважає себе особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, оскільки боржник помер, вона є спадкоємцем, проте не має змоги повноцінно оформити спадщину та зареєструвати право власності, що залишилося після смерті дочки, а також вирішити питання кредитних зобов`язань, що залишилися після її смерті.
Вказала, що нею виконаний передбачений статтею 1281 ЦК України обов`язок щодо повідомлення кредитора спадковадавця про відкриття спадщини, оскільки спосіб повідомлення законодавством не визначений.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Оплачко В. О. зазначив, що позивачка, вступивши у спадщину після смерті ОСОБА_4 , не виконала свого обов`язку, передбаченого статтею 1282 ЦК України, а саме, не сплатила одноразового платежу кредитору на задоволення його вимог у розмірі, який відповідає її частці у спадщині. 
Вважає, що позивачка всіма засобами намагається зняти арешт з 1/3 частини житлового будинку для того, щоб в подальшому вчинити фраудаторний правочин з його відчуження і, таким чином, зробити неможливим виконання судового рішення про стягнення боргу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та її дочки - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласницями домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (по 1/3 частці) на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 07 червня 2005 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л. С. 
На підставі виконавчого листа № 2-815-1, виданого 23 вересня 2008 року Святошинським районним судом м. Києва, накладено арешт на все майно, невизначене майно, що належить ОСОБА_7 , який було зареєстровано 20 жовтня 2008 року за № 8092505 реєстратором Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; заявник: Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; додаткові дані: стягнення боргу на користь ОСОБА_2 , що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 грудня 2023 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.
18 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування арешту, накладеного на підставі виконавчого листа № 2-815-1, виданого 23 вересня 2008 року Святошинським районним судом м. Києва, у зв`язку із закінченням виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника.
13 липня 2023 року листом Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачці було повідомлено, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 із виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2008 року № 2-815-1 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 201 710,00 грн. 28 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону №1404-VIII у зв`язку із відсутністю майна боржника. Також згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2008 року № 2-815-1 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 200 137,00 грн. 27 травня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 1404-VIIIу зв`язку із відсутністю майна боржника. Законом № 1404-VIII скасування заходів примусового виконання у разі повернення виконавчого документу стягувачу із зазначеної підстави не передбачено.
21 листопада 2023 року постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з тим, що на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт на заборону відчуження нерухомого майна та відсутністю реєстрації права власності на 1/3 частину будинку.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі не лише права, а й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статті 1281 ЦК України закріплено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Велика Палата Верховного Суду в справі № 523/2357/20 досліджувала питання щодо застосування положень статей 1281, 1282 ЦК України на стадії примусового виконання рішення суду, а саме: 1) чи можливе процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника? 2) чи застосовуються положення статей 1281 та 1282 ЦК України на стадії примусового виконання рішення суду? 3) який порядок застосування статті 1282 ЦК України щодо визначення меж відповідальності спадкоємців та порядку задоволення вимог стягувача на стадії примусового виконання рішення суду?
За результатами розгляду справи в постанові від 11 жовтня 2023 року в справі № 523/2357/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим.
Під час вирішення питання заміни учасника справи правонаступником та заміни сторони виконавчого провадження у разі смерті фізичної особи (боржника, відповідача) судам перш за все необхідно з`ясувати коло всіх спадкоємців померлої особи, а також встановити, чи пред`явлено кредитором вимоги до спадкоємців боржника (див. пункт 101 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року в справі № 916/617/17).
У разі смерті фізичної особи-сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, зокрема у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець у такому випадку не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, зокрема у зв`язку зі смертю боржника (див. пункти 78, 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року в справі № 916/617/17).
Крім цього в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 зроблено правовий висновок про те, що зі смертю боржника його зобов`язання включаються до складу спадщини і відповідно строки пред`явлення вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
За вимогами частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема: надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (зокрема від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).
К матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка повідомляла ОСОБА_2 про прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4 відповідно до вимог частини першої статті 1281 ЦК України. Водночас матеріали справи свідчать про її обізнаність про наявність у дочки ОСОБА_4 невиконаного грошового зобов`язання перед відповідачем.
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Зазначив, що дізнавшись з позовної заяви про смерть боржниці, він направив на зареєстровану адресу місця проживання відповідачки вимоги від 05 квітня 2024 року.
Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 30 вересня 2025 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва в справі №759/13947/24 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 200 137,00 грн.
Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1  про зняття арешту з майна. 
Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах про застосування частини п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII, заявниця не зазначила, який саме висновок має бути сформульовано Верховним Судом у спірних правовідносинах щодо застосування цієї норми права, а Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що може бути вирішена шляхом формулювання нової правової позиції.
З огляду на зміст касаційної скарги заявниця не обґрунтувала необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права; не вказала про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями за заявницю доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклала сама заявниця. В іншому випадку вказане б призвело до порушення таких принципів цивільного процесу, як змагальності та диспозитивності.
Вивчивши зміст касаційної скарги, суд касаційної інстанції зробив висновок про відсутність належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судом попередньої інстанції не вбачає. Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська