Справа № 202/718/25
Провадження № 2/202/1990/2025 

ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., Мартинюк С.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника третьої особи Воднєвої Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визнання права користування квартирою та визнання наймачем, 

У С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року позивач ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Скочко О.А. звернулася з позовом про визнання права користування квартирою та визнання її наймачем такої квартири.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що разом зі своїми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначена квартира була надана її прапрадіду ОСОБА_5 на підставі ордера № 170 від 16 лютого 1966 року на сім?ю, до якої входили його дочка ОСОБА_6 , онука ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_8 .
Зокрема її прапрадід ОСОБА_5 з 1915 року перебував у шлюбі з ОСОБА_9 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилася дочка ОСОБА_10 (її прабаба).
15 серпня 1940 року ОСОБА_10 вступила в шлюб із ОСОБА_11 та змінила прізвище на " ОСОБА_12 ". 
Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась її баба ОСОБА_13 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 її прапрабаба ОСОБА_9 померла.
12 квітня 1963 року її баба ОСОБА_13 вступила в шлюб з ОСОБА_8 , у зв`язку з чим змінила прізвище на " ОСОБА_14 ". Саме за таким прізвищем її було включено до ордера на квартиру АДРЕСА_2 , виданого 16.02.1966 року.
ІНФОРМАЦІЯ_6 у ОСОБА_8 і ОСОБА_15 народився син (її батько) ОСОБА_16 . 
У подальшому 10 червня 1971 року шлюб між її бабою і дідом був розірваний, у зв`язку з чим ОСОБА_15 повернула собі дівоче прізвище " ОСОБА_12 ". 
З часу отримання ордера в квартирі АДРЕСА_3 мешкали її прапрадід ОСОБА_5 , його дочка ОСОБА_17 , її дочка ОСОБА_18 , чоловік останньої - ОСОБА_8 та їх син, а її батько - ОСОБА_16 .
ІНФОРМАЦІЯ_7 прабаба ОСОБА_19 померла.
Від шлюбу ОСОБА_16 з ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_8 народилась вона, ОСОБА_1 (позивач у справі).
ІНФОРМАЦІЯ_9 її батько ОСОБА_16 помер.
З того часу вона мешкала в квартирі разом зі своєю бабою ОСОБА_13 .
В липні 2009 році у неї народився син ОСОБА_21 , а в червні 2022 року - дочка ОСОБА_22 .
За життя ОСОБА_13 намагалася приватизувати квартиру. Навіть надала нотаріальну згоду на її проживання та реєстрацію в цій квартирі. Але не встигла завершити ці дії, так як почалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, а потім за станом здоров?я вона не змогла цього зробити. 
ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_13 померла.
Після її смерті вона разом зі своїми дітьми продовжує проживати в зазначеній квартирі, несе тягар утримання, здійснює ремонтні роботи за необхідності, постійно сплачує квартплату та комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями.
Як користувач квартири, вона звернулася в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей до відповідача з приводу оформлення та приватизації цієї квартири, однак їй було відмовлено в цьому з підстав не підтвердження родинних зв`язків із померлим наймачем.
Отже, посилаючись на порушення житлових прав її та її дітей, позивач просить визнати право користування квартирою АДРЕСА_3 , загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м. за нею, ОСОБА_1 , з 02.02.1989 року, за її сином ОСОБА_3 з 02 липня 2009 року, за її дочкою ОСОБА_4 з 07 червня 2022 року народження, а також визнати її, ОСОБА_1 , наймачем цієї квартири.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2025 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Цією ж ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради.
Під час підготовчого провадження відповідачем Дніпровською міською радою в особі свого представника Скосарева І.Д. був поданий відзив на позов, у якому зазначено, що за приписами житлового законодавства члени сім`ї наймача користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов?язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 15.01.2025 за № 3/16-273 позивачем не надано документів, що підтверджують родинні відносини з померлим наймачем ОСОБА_13 . З огляду на викладене, відповідач просив вирішити спір на підставі наявних доказів.
Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Скочко О.А. позов підтримали.
Представник відповідача Дніпровської міської ради в судове засідання не з?явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, виклав свою позицію по суті справи у відзиві на позов. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. у судовому засіданні вважала доцільним задоволення позову ОСОБА_1 як такого, що відповідає інтересам її дітей, які проживають у спірній квартирі та іншого житла не мають. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про розгляд справи був повідомлений, заперечень проти позову не надав. 
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 кожен окремо пояснили, що мешкають з 2003 року в будинку АДРЕСА_4 . Позивачка ОСОБА_1 є їх сусідкою. Остання мешкала в квартирі АДРЕСА_5 разом із бабою. Наразі мешкає в квартирі разом зі своїми дітьми. 
Суд, з?ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Судом установлено, що 16.02.1966 року прапрадіду позивачки ОСОБА_5 був виданий виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ордер № 170 на право зайняття разом із сім?єю у складі трьох осіб: дочка ОСОБА_19 , зять ОСОБА_8 , онука ОСОБА_15 , квартири АДРЕСА_3 .
Згідно з технічним паспортом загальна площа квартири 43,3 кв.м., житлова площа – 27,0 кв.м.
Згідно з копією свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_11 народився ОСОБА_16 , батьками якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_15 . 
Згідно з копію свідоцтва про розірвання шлюбу 10 червня 1971 року шлюб між ОСОБА_8 і ОСОБА_15 був розірваний, у зв`язку з чим останньою змінено прізвище на « ОСОБА_12 ». 
Згідно з копією свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_12 . 
Згідно з копією свідоцтва про смерть ОСОБА_19 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
Згідно з копією свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася позивачка ОСОБА_1 , батьками якої є ОСОБА_16 і ОСОБА_20 . 
Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . 
Згідно зі свідоцтвом про народження ІНФОРМАЦІЯ_13 у позивачки народився син ОСОБА_3 .
Згідно зі свідоцтвом про народження ІНФОРМАЦІЯ_14 у позивачки народилася дочка ОСОБА_4 .
При цьому згідно з витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відомості про батька дітей були зазначені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України (зі слів матері).
Також судом установлено, що 15 лютого 2021 року ОСОБА_13 надала заяву, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яковлевою І.М. та зареєстрована в реєстрі за № 224, про те, що вона як наймач квартири АДРЕСА_3 , дає свою згоду на постійне проживання та реєстрацію в цій квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_13 померла.
На час смерті ОСОБА_13 вона одна була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 .
10 січня 2025 року позивачка звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення на її ім`я особового рахунку та визнання її наймачем зазначеної квартири.
Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 15.01.2025 № 3/16-273 позивачу відмовлено у зміні умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення, посилаючись на відсутність документів, що підтверджують родинні стосунки між нею і померлим наймачем ОСОБА_13 .
Зазначене зумовило позивача звернутися до суду з позовом про визнання права користування квартирою та визнання її наймачем.
При вирішенні спору між сторонами суд керується наступним: 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Тобто закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордера, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача.
Відповідно до статті 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Відповідно статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. 
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
Якщо особи, зазначені в частині 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним житлове приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в житлове приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням.
Згідно зі статтею 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України.
Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.
Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
За змістом статті 62 ЖК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України.
Так, згідно зі статтю 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. 
У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
Отже наймачем за договором найму житла може стати будь-яка повнолітня особа, яка постійно проживала з колишнім наймачем. 
При цьому у статті 824 ЦК України не вимагається доведення факту родинних відносин із наймачем.
Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно з Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого до свого житла. 
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).
ЄСПЛ також відзначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).
ЄСПЛ у рішенні від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» також дійшов висновку, що проживання заявниці в квартирі було тривалим та достатнім, щоб спірне помешкання вважати її житлом у сенсі ст. 8 Конвенції.
Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). 
Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 вищезгаданої Конвенції.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 викладено висновок, згідно з яким «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».
Право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17, провадження № 61-865сво21).
У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22) зазначено, що «під час вирішення спору про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні».
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)).
Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18)).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Суд ураховує, що прапрадіду позивачки ОСОБА_5 в установленому порядку 16.02.1966 року був виданий виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ордер № 170 на право зайняття разом із сім?єю, в тому числі онукою ОСОБА_7 , квартири АДРЕСА_3 загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м. 
Після смерті основного квартиронаймача та інших членів його сім`ї наймачем спірної квартири була баба позивачки ОСОБА_7 .
Суд вважає доведеним, що позивачка разом зі своїми малолітніми дітьми вселилася до спірної квартири як член сім`ї наймача, що підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків, які наполягали на постійному проживанні позивача в цій квартири, а також нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_13 від 15.02.2021 року, в якій вона надала свою згоду на постійне проживання та реєстрацію в квартирі позивачки разом з її малолітньою дитиною.
Також суд ураховує, що ІНФОРМАЦІЯ_10 квартиронаймач ОСОБА_13 померла.
Після її смерті позивачка разом із дітьми продовжує проживати в спірній квартирі та фактично здійснює обов`язки наймача цієї квартири, зокрема несе витрати на її утримання. 
Суд звертає увагу, що позивачка та її малолітні діти іншого житла не мають, що, зокрема, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, позивачка вселилася до спірної квартири з дозволу попереднього наймача як член його сім`ї та її право користування цієї квартирою ніким не заперечується, в тому числі відповідачем. Проживаючи тривалий час у спірній квартирі, позивач фактично набула статусу наймача цієї квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.
Тож суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частин визнання за нею та її дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування квартирою АДРЕСА_3 , а також визнання її наймачем цієї квартири замість попереднього наймача підлягають задоволенню.
Твердження відповідача про не підтвердження позивачкою родинного зв`язку з наймачем ОСОБА_13 суд вважає такими, що не можуть бути підставою для відмови в позові. 
Суд бере до уваги, що, по-перше, позивачем долучено до її позову копію свідоцтва про народження її та її батька ОСОБА_16 , в якому матір`ю зазначено ОСОБА_15 , а також копію свідоцтва про розірвання шлюбу останньою та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища « ОСОБА_25 » - російською мовою (так зазначено в свідоцтві). По-друге, за змістом законодавства, що регулює спірні правовідносини, наймачем за договором найму житла може стати будь-яка повнолітня особа, яка законно вселилася та постійно проживала з колишнім наймачем незалежно він наявності між ними родинних відносин.
На переконання суду, відмова відповідача у зміні умов договору найму спірної квартири за заявою позивачки у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_13 є неправомірною, так як не ґрунтується на вимогах закону та не є необхідною у демократичному суспільстві з огляду на те, що матеріалами справи доведено, що позивачка вселилася у спірну квартиру разом із дітьми на законних підставах з дозволу попереднього наймача як член її сім`ї, постійно проживають в такому житлі та мають із ним тривалий зв`язок, іншого житла на праві власності чи користування не мають. 
Водночас суд вважає, що вимога позивача в частині визнання за нею та її дітьми права користування спірною квартирою з часу народження кожного з них, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Суд виходить із того, що за змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суд звертає увагу, що існування конкретного права у визначений період у минулому може бути визнано судом за вимогою, яка спрямована на ефективний захист прав або законних інтересів особи, яка звернулася з такою вимогою. 
Натомість вимога про визнання права у минулому спрямована на встановлення підстав існування права або законного інтересу не є ефективним способом захисту.
В даному випадку, заявивши позовні вимоги про визнання права користування спірною квартирою з часу народження, позивач фактично просить про встановлення певного юридичного факту.
Між тим позивачем у своїй позовній заяві та в судовому засіданні необґрунтовано мету встановлення такого факту. 
Також самою позивачкою у її позовній заяві зазначено, що вона стала проживати в спірній квартирі зі своєю бабою після смерті батька, який помер у березні 2003 року. 
Більш того, суд звертає увагу, що наймачем ОСОБА_13 в 2021 році було надано письмову згоду на постійне проживання та реєстрацію місця проживання позивачки разом з її дитиною у спірній квартирі. 
Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права користування спірною квартирою з часу народження є недоведеними. 
Суд вважає, що визнання за позивачем та її дітьми у судовому порядку права користування спірною квартирою, а також визнання її наймачем замість попереднього наймача, само по собі буде належним та ефективним способом захисту їх прав та законних інтересів.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. 
Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою АДРЕСА_3 , загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , наймачем квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко