Справа № 681/1589/25
Провадження № 2/681/152/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Полонне

Полонський районний суд Хмельницької області у складі:
головуючої - судді Горгулько Н.А.,
за участю секретаря судових засідань Богданевич О.О.,
позивача – ОСОБА_1 , її представника – адвоката Возної Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полонному за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Понінківської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд,

в с т а н о в и в:
У листопаді 2025 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Понінківської селищної ради Шепетівського району про визнання права власності за набувальною давністю.
В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона є власницею 42/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою належних до неї надвірних будівель АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування 42/100 частин житлового будинку та земельної ділянки від 08.11.2000 року. Фактично з часу набуття права власності вона стала проживати за даною адресою та зареєстрована в даному будинку до цього часу. Інша частина вказаного житлового будинку, а саме 58/100 часток в праві спільної часткової власності належали ОСОБА_2 . Між ОСОБА_1 та власником ОСОБА_2 склалися нормальні добросусідські відносини ще задовго до набуття нею у власність нерухомого майна, тому власники житлового будинку не припиняли режим спільної часткової власності та не виділяли майно в натурі та мали одну адресу. ОСОБА_2 в 2000 році виїхав зі своєю дружиною ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Республіки Білорусь, пізніше для ОСОБА_4 стало відомо, що він там і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Перед своїм від`їздом ОСОБА_2 залишив для ОСОБА_1 технічний паспорт на будинок та свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння пояснивши, що у них нікого з близьких та рідних в Україні немає, тому залишив їй ключі від будинку та сказав, щоб вона приглядала за ним, а він як приїде наступного разу, то оформлять відповідний правочин з переходом права власності для неї. Жодного разу з 2000 року ніхто з них не приїздив до України. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в Російській Федерації про що їй стало відомо через знайомих. 3 2000 року ОСОБА_1 постійно здійснює догляд за будинком та земельною ділянкою, які не мають власника до цього часу. На день подачі позову до суду неоформленою залишається 58/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок та господарські споруди. Спадкова справа відносно вказаного нерухомого майна з 2000 року ніким не заводилася. ОСОБА_1 не отримувала жодних претензій від третіх осіб стосовно того, що вона заволоділа чужим майном. Будинок 1962 року забудови та в основному має дерев`яну основу тому він потребує постійного ремонту оскільки він є цілісним невідокремленим. Позивач дбає і про вчасний ремонт даху та стін, бо занедбавши його частину, вона може втратити свою. Крім того біля будинку проходять газові комунікації, відтак принциповим залишається підтримання будинку в належному стані. Власники по АДРЕСА_1 мали спільний лічильник. ОСОБА_1 і до цього часу належно сплачує комунальні послуги. Оскільки вказане нерухоме майно не є спадковим, відсутні спадкоємці ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Понінківської селищної ради ОТГ Шепетівського району з проханням надати їй дозвіл на оформлення права власності в чому їй було відмовлено з мотивів, що в неї відсутній заповіт на її ім`я, а оскільки селищна рада не включила ще даний об`єкт до складу безхазяйного майна то в неї залишається можливість звернутися до суду та визнати право власності на це майно. Таким чином ОСОБА_1 з 2000 року самостійно добросовісно, безтитульно, безперервно та відкрито заволоділа 58/100 частками житлового будинку та продовжує це робити уже 25 років. Виділити в натурі свою частку теж немає можливості оскільки відсутній інший власник. ОСОБА_1 має Державний акт на право приватної власності на землю від 05.12.2000 року та має бажання присвоїти кадастровий номер своїй земельній ділянці, однак без згоди іншого співвласника цього зробити не може.Зазначає, що вона має бажання розпоряджатися усім цим будинком, однак не має такої можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на весь будинок. Просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 03.12.2025 відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
22.12.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі.
В судовому засідання позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона є власником 42/100 цього будинку, однак користується усім будинком, тобто і іншою 58/100 частиною, давно зі згоди покійного ОСОБА_2 . Про те, що останній помер, їй стало відомо від спільних знайомих. Чи є у нього якісь спадкоємці їй невідомо.
Представник позивача – адвокат Возна Ж.А. в судовому засіданні підтримала позов довірительки, просила його задоволити.
Представник відповідача – Понінківської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області про час і місце розгляду прави повідомлений належним чином та завчасно, до суду не прибув, заяв, клопотань, заперечень щодо розгляду справи не подав.
В судовому засіданні були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_5 , дочка позивача, в судовому засіданні показала, що коли вони купували цей будинок, була домоленість, що він весь буде їх. Їй відомо, що знайомі покійного ОСОБА_2 передавали для її матері копії свідоцтв про смерть для того, щоб вони могли оформити право власності. Будинком мати користується усім з дозволу покійного ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що товаришує з ОСОБА_5 . Вона проживала в одній з частин цього будинку під час її навчання у Понінківському ліцеї в період з 2002 року по 2005 рік. Всім домогосподарством завидувала ОСОБА_1 . Претензій до неї від інших власників ніколи не було.
Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно даних договору дарування 42/100 частини житлового будинку та земельної ділянки, а також державного акту на право власності на землю ОСОБА_1 є власником 42/100 частини будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що розташована там же, площею 2060 кв.м. (а.с. 9, 10).
Згідно даних свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння 58% будинку АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (а.с.13).
За даними копій свідоцтв про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 – 28.05.2010. (а.с.11, 12)
Відповідно до даних довідки Понінківської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області №575 від 26.08.2025 у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 (а.с.20)
Відповідно до інформаційної довідки № 83489651 зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), сформованої завідувачем Полонської державної нотаріальної контори Загорською Д.В., щодо спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкова справа не заводилась. (а.с. 30-31).
Як вбачається з архівної довідки Хмельницького обласного державного нотаріального архіву спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в 2001-2004 роках не заводилась. (а.с. 32).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає та не може витребовувати будь-які докази, якщо сторони про це не заявляють клопотання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у ст. 344 ЦК України.
Так, згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 та ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18), враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22). Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2023 у справі № 359/8844/20, провадження № 61-5539 св 23.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 користується вказаним нерухомим майном зі згоди власника, про що і сама зазначає у позовній заяві та підтвердила таке у судовому засіданні.
При цьому позивач достовірно знала, що вона не є власником всього будинку і користується іншою його частиною на правах користувача.
В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 користується 58/100 будинку зі згоди покійного власника ОСОБА_2 . Про можливих спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їй невідомо. Відомо лише, що спадкова справа після його смерті не заводилась.
Отже позивач ОСОБА_1 не довела наявності підстав для набуття права власності на житловий будинок за давністю володіння, оскільки з самого початку знала, хто є власником цього майна і користувалася ним зі згоди останнього. Суд не бере до уваги твердження позивача, що ОСОБА_2 фактично відмовився від права власності на нерухоме майно, оскільки за життя власник ОСОБА_2 свою частину житлового будинку на користь позивача не відчужував, але дозволяв користуватись. 
Таким чином, враховуючи, що позивач не набула права власності на вищевказане майно, беручи до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, суд приходить до висновку, що у позивача відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Понінківської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – невідомо, паспорт НОМЕР_1 виданий Полонським РВ УМВС України у Хмельницькій області, жителька АДРЕСА_3 ;

Відповідач - Понінківська селищна рада Шепетівського району Хмельницької області, ЄДРПОУ – 44209467, місцезнаходження: селище Понінка, вул. Перемоги, 51 Шепетівського району Хмельницької області, поштовий індекс 30511.

Головуюча        Н.А. Горгулько