Справа № 521/6272/25
Провадження № 2/947/3477/25
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.12.2025 року
Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,
за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.
розглянувши цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -
ВСТАНОВИВ:
Заходами електронного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором-угодою про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії без номеру від 05.06.2018 у загальному розмірі 164 239,17 гривень до Малиновського районного суду м.Одеси звернувся АТ «Сенс Банк».
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що після укладення Договору-угоди та отримавши у розпорядження доступу до кредитної лінії у розмірі 200 000 грн.. відповідачка, користуючись кредитними коштами, свої зобов`язання по повернення кредиту та оплати процентів за користування кредитними коштами не виконувала належним чином внаслідок чого виникла заборгованість у вигляді простроченого тілу кредиту у розмірі 108 669,81 грн., заборгованості за сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 31 799,17 грн., заборгованості за тілом кредиту у сумі 22 427,53 грн., та оплату овердрафту ( виникнення несанкціонованої заборгованості) у сумі 1 342,66 грн. 
Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 18.04.25 року цивільну справу за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором надіслано до Київського районного суду м.Одеси для розгляду справи за підсудністю.
Через автоматизований розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Київського районного суду м.Одеси Луняченку В.О.
Ухвалою від 29.05.2025 цивільна справа прийнята до провадження та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. 
Відповідачкою , шляхом формування у системі « Електронний суд » 13.06.2025 року, подано відзив на позовну заяву в якому заперечується проти заявлених позовних вимог з підстав того що вона користалась кредитними коштами лише до березня 2022 року, але незважаючи на той факт що з цього часу позичальниця нових кредитних коштів не отримувала банком з жовтня 2022 року здійснювалось штучне збільшення розміру кредиту за рахунок самостійного списання з наявного ліміту коштів на погашення існуючої заборгованості , що порушує права позичальника як споживача а проценти продовжувались нараховуватись попри закінчення строку кредитування.
Представником позивача 19.06.2025 надано відповідь на відзив із запереченнями проти викладених у відзиві обставин та наполяганні на заявлених у позові вимогах.
23.06.2025 року відповідачка подала заперечення на відповідь на відзив . 
Як встановлено судом 05.06.2018 року ОСОБА_1 ( як клієнт) підписала оферту ПАТ «Альфа-Банк» про укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної картки, згідно якої було узгоджено видача кредитної картки World Debit Mastercard стоком дії у три роки та відкриття кредитного рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000 грн., з фіксованою ставкою за користування коштами при вчиненні торгових операцій 26% (а/с 10). 
Згідно паспорту споживчого кредиту між ОСОБА_1 , як позичальником, та ПАТ « Альфа-Банк», як кредитодавцем, 05.06.2018 року укладено споживчий кредит №501032563, за умовами якого на споживчі потреби позичальника , строком на 12 місяців ( з можливістю пролонгації на новий строк за умови дотримання умов договору) відкрита кредитна лінія на максимальний розмір 200 000 грн., з фіксованою процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 26% ( а/с 11). 
Згідно виписки по рахунку за кредитною карткою World Debit Mastercard на ім`я ОСОБА_1 05.06.2018 на кредитну картку НОМЕР_1 були перераховані кошти у розмірі 20 000 грн за кредитними договором №501032563 ( а/с 12).
Згідно розрахунку заборгованості: на 05.06.2019 року ( 12 місяців з дня укладення договору) заборгованість за тілом кредиту складала 16 345,79 грн., заборгованість за відсотками складала 339,03 грн.; на 04.06.2021 року ( 3 роки з дня укладення договору) заборгованість за тілом кредиту складала 22 427,53 грн., та заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитними коштами у сумі 449,29 грн.; на 07.08.2024 року ( день розрахунку заборгованості) заборгованість у вигляді простроченого тілу кредиту у розмірі 108 669,81 грн., заборгованості за сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 31 799,17 грн., заборгованості за тілом кредиту у сумі 22 427,53 грн., та оплату овердрафту ( виникнення несанкціонованої заборгованості) у сумі 1 342,66 грн. ( а/с 30). 
Згідно виписки по рахунку та розрахунку заборгованості останнє використання грошей та внесення на рахунок позичальницею відбулось у березні 2022 року. 
Прострочення тіла кредиту , згідно розрахунку заборгованості, почалось з періоду 05.10.2022-04.11.2022 року, з моменту коли кредитор почав самостійно знімати на погашення наявної заборгованості за кредитом , грошові кошти з кредитної лінії збільшуючи розмір заборгованості за тілом кредиту.
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). 
На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань по кредитним договорам врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Згідно з частинами першої – третьої статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У постанові від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20 Верховний Суд також наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
У даному випадку відповідачка, у наданої заяві по суті справи, визнавала як факт укладення кредитного договору так і факт отримання кредитних коштів , а тому вказані обставини вважаються встановленими судом , на підставі положень ч.1 ст. 82 ЦПК України. 
Як зазначив у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 752/22181/16-ц Верховний Суд : «задовольняючи позов ПАТ «Альфа-Банк», апеляційний суд не звернув уваги на те, що 14 серпня 2013 року ОСОБА_5 була оформлена кредитна картка строком дії на 2 роки, а сума кредитної заборгованості розрахована банком станом на 06 грудня 2016 року, тобто банком нараховані проценти та неустойка після спливу строку дії кредитного договору. Відтак, при новому розгляді справи апеляційному суду слід врахувати правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12». 
Згідно правових висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 , право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
У даному випадку згідно наданої угоди сторонами були узгоджені строки кредитування у 24 місяці , з можливістю їх пролонгації а крім того кредитна лінія відкривалась на обслуговування кредитної картки виданої строком на 3 роки. 
До суду стороною позивача не надавалось доказів змін умов кредитної угоди щодо заміни картки, а тому суд, з застосуванням критерії доказів « більшої вірогідності» приходить до висновку що доведеним є лише строк к4редитування який обмежено строком дії кредитної карки , а тому у кредитора існувало право за умовами кредитної угоди здійснювати нарахування процентів на строк до 04.06.2021 року ( 3 роки з дня укладення договору) відповідно до розрахунку заборгованості на той час існувала заборгованість у загальному розмірі 22 876,82 грн. , складовим якої є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 22 427,53 грн., та заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитними коштами у сумі 449,29 грн., яка і підлягає стягненню з відповідачки.
Нараховані після вказаної дати проценти за користування кредитом а також нарахування окремого прострочення за тілом кредиту і збільшення за вказаним нарахуванням розміру самого тілу кредиту не підлягає стягненню , так як вказані нарахування здійснювались поза межами дії кредитного договору.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ: 
Задовольнити частково позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) до ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) заборгованість за Договором про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії від 05.06.2018 у загальному розмірі 22 876,82 грн. ( двадцять дві тисячі вісімсот сімдесят шість гривень вісімдесят дві копійки ), які складаються з: заборгованості за тілом кредиту 22 427,53 грн., та заборгованості за відсотками нарахованими за користування кредитними коштами у сумі 449,29 грн. 
Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. 
Повний текст рішення складено 05.01.2026.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          В. О. Луняченко