П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/31804/24	

Суддя першої інстанції: Дубровна В.А.
Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса
Повний текст судового рішення складений 07.07.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

09.10.2024 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо виплати їй одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язання нарахувати та виплатити їй одноразову грошову допомогу, передбачену ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка проходила службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 06.09.2023 її виключено зі списків особового складу управління та знято з усіх видів забезпечення. Станом на день звільнення вислуга років у загальному становить 23 роки 11 місяців 03 дні, з них: календарна – 20 років 01 місяць 07 днів; пільгова – 03 роки 09 місяців 26 днів. На думку позивачки, оскільки вона звільнилась через сімейні обставини (п.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ) і на час її звільнення загальний строк вислуги становить більше 10 років, тому відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 остання набула право на виплату одноразової грошової допомоги. Однак, відповідачем протиправно не виплачено таку допомогу, посилаючись на те, що у разі звільнення на підставі п.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовець не набуває права на отримання одноразової грошової допомоги, з огляду на те, що обставини та причини такого звільнення визначені нормами Закону України №2232-ХІІ, а не рішенням КМУ, як це передбачено ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 у задоволенні позову відмовлено. При вирішенні справи, суд першої інстанції зазначив, що на час звільнення позивачки зі служби (06.09.2023) ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» діяла в редакції, яка передбачала виплату військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. В контексті зазначеного, оскільки позивачка звільнена з військової служби з підстави, яка передбачена Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не з підстав, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №413, суд першої інстанції дійшов висновку, що на неї не поширюється положення абз.2 п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині виплати одноразової грошової допомоги.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця, як і в позові, наголошує на тому, що має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ від 20.12.1991, оскільки звільнена за сімейними обставинами та строк вислуги становить більше 10 років. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 проходила службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.09.2023 №309-ОС ОСОБА_1 , звільнену наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.09.2023 №308-ОС у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу управління та знято з усіх видів забезпечення з 06.09.2023. /а.с.9/
На час звільнення вислуга років позивачки у загальному становить 23 роки 11 місяців 03 дні, з них: календарна – 20 років 01 місяць 07 днів; пільгова – 03 роки 09 місяців 26 днів.
31.07.2024 позивачка звернулась до відповідача із заявою, в якій просила виплатити їй одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. /а.с.10/
На вказану заяву, листом від 13.08.2024 відповідач повідомив, що питання виплати грошової допомоги при звільненні військовослужбовців врегульовані Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а підстави звільнення з військової служби – Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, у разі звільнення у зв`язку з сімейними обставинами або іншими поважними причинами у період з моменту оголошення мобілізації – протягом строку її проведення, та з моменту введення воєнного стану – до оголошення демобілізації (підпункт «г») п.3 ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, військовослужбовець не набуває права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст.15 Закону України №2011-ХІІ, з огляду на те, що обставини та причини такого звільнення визначені нормами Закону України №2232-ХІІ, а не рішенням Кабінету Міністрів України, як це передбачено ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ. Таким чином, рішення про наявність підстав нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні приймалось відповідно до норм діючого законодавства України, які врегульовують зазначені виплати. /а.с.12/
Позивачка, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати їй одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби, звернулась до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного.
Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (надалі - Закон України №2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (надалі - Закон України №2232-ХІІ).
Так, згідно ч.1 ст.4 Закону України №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України №2232-XII.
Згідно пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент звільнення позивачки з військової служби) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.15 Закону України №2011-XII (у редакції, чинній на момент звільнення позивачки з військової служби) військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413, на виконання положень ст.26 Закону №2232-ХІІ, ст.106 Кодексу цивільного захисту України, п.35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 №470, п.28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 №618, затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (надалі – Постанова КМУ №413).
Верховний Суд у постанові від 24.01.2024 у справі №140/1143/23, аналізуючи положення п.2 (абз.1,2) ст.15 Закону України №2011-ХІІ у взаємозв`язку з пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ зауважив на тому, що ст.26 Закону України №2232-ХІІ пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (ч.6 ст.2 Закону України №2232-ХІІ) та умовами (періодами) її проходження.
Зокрема, ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ розрізняє (виокремлює, групує) такі умови (обставини) для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом: у мирний час (п.1 ч.5); під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) (п.2 ч.5); з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (п.3 ч.5).
Позаяк для цілей звільнення з військової служби ст.26 Закону України №2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.
Так, Верховний Суд не погодився із висновком судів попередніх інстанцій у справі №140/1143/23 про те, що звільнення позивачки через «сімейні обставини» підпадає під дію абз.2 п.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ.
У цьому аспекті суд касаційної інстанції зауважив, що текстуальний виклад тих норм ст.26 Закону України №2232-ХІІ, які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (Постанова №413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.
Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у пп. «в» п.3 ч.2 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, у пп. «ґ» п.1 ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, у пп. «ґ» п.1 ч.6 ст.26 Закону України №2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови №413, а також редакцією абз.2 п.2 ст.15 Закону України №2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивача у справі №140/1143/23 - 26.08.2022).
Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у пп. «г» п.1, пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, у пп. «ґ» п.2, пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, у пп. «г» п.2 ч.6 ст.26 Закону України №2232-ХІІ і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану.
Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би «частину» норми, якої бракує (в законі); натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону.
З уваги на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених (у цьому абзаці постанови) структурних частинах ст.26 Закону України №2232-ХІІ Верховний Суд у справі №140/1143/23 виснував, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, які затверджені Постановою №413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ), а звідси - для застосування абз.2 п.2 ст.15 Закону України №2011-XII (у редакції, яка діла на дату звільнення позивачки з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданому Переліку №413).
Повертаючись до обставин даної справи, судова колегія зазначає, що ОСОБА_3 звільнена з військової служби за пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку).
Слід зазначити, що норми ст.26 Закону України №2232-ХІІ визначають можливість звільнення військовослужбовців з військової служби як через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, так і через сімейні або інші поважні причини, перелік яких визначено самим Законом України №2232-ХІІ.
При цьому, положення абз.2 ч.2 ст.15 Закону України №2011-XII передбачають нарахування і виплату одноразової грошової допомоги, якщо звільнення відбулось через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Аналіз положення ч.2 ст.15 Закону України №2011-XII, ч.5 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, приписів Постанови №413 вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки як вірно враховано судом першої інстанції, позивачка звільнена з військової служби з підстав, які передбачені Законом України №2232-ХІІ, а не з підстав, передбачених Постановою КМУ №413, а тому на неї не розповсюджуються положення ч.2 ст.15 Закону України №2011-XII в частині виплати одноразової грошової допомоги.
Вказана правова позиція узгоджується із постановами Верховного Суду від 02.05.2024 у справі №280/7090/22, від 30.05.2024 у справі №520/3474/23, від 13.06.2024 у справі №380/14051/23, від 17.10.2024 у справі №420/26319/23, від 10.12.2025 у справі №140/3540/23, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом апеляційної інстанції під час вирішення спірних правовідносин у даній справі. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому у відповідності до ст.316 КАС України не вбачає підстав для його скасування.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.А. Шевчук   О.В. Яковлєв