Справа № 214/2441/17
2/214/317/25
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
09 грудня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого - судді Попова В.В., 
при секретарі - Собченко Н.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у місті Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, звернулась до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнювала та в останній редакції уточненого позову просить суд розділити в натурі спільне майно подружжя, а саме її та відповідача, визнавши за позивачем право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 251 350 грн. 00 коп. та на гараж № НОМЕР_1 блоку АДРЕСА_2 , вартістю 73 212 грн. 00 коп., відповідачу залишити частину грошових коштів від продажу автомобіля «Toyota Venza», 2013 року випуску, тип транспортного засобу - універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 326 115 грн. 75 коп. та дачний будинок із господарськими будівлями та спорудами, розташовані на земельній ділянці 0,1030 га в садівничому товаристві «Крижовник», будинок 10, Лозуватської сільської ради Криворізького району, вартістю 360 050 грн. 50 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача вартість 1/2 частини від продажу автомобіля «Toyota Venza», 2013 року випуску, тип транспортного засобу - універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 361 604 грн. 25 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 11 910 грн. 82 коп. та оплати послуг експертів і БТІ.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач з 01 грудня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2016 року було розірвано.
За час спільного перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами у справі, за сумісні кошти було придбано наступне майно:
•однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 19.07.2011 року;
•автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску, тип транспортного засобу - універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 05.02.2015 року;
•гараж № НОМЕР_1 блоку №12 ГБК « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.02.2007 року; 
•збудовано на земельній ділянці 0,1030 га, яка належить на праві власності відповідачу, дачний будинок АДРЕСА_3 . 
Так, на даний час угоди про добровільний поділ спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом. 
Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, представник позивача надав до суду письмові пояснення до судових дебатів, в яких зазначено, що майно було придбане сторонами у справі в період зареєстрованого шлюбу, що воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю, на праві спільної сумісною власності, тому позивач має намір поділити вищевказане майно в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Між тим, відповідач частково визнає позовні вимоги щодо однокімнатної квартири та гаражу, проте автомобіль не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як належить його дочці на підставі Договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року. Між тим, відповідно до п.4.4 Договору купівлі-продажу автомобіля від 05.02.2015 року, покупець повідомляє продавця, що перебуває у шлюбі, дружиною ОСОБА_1 надано згоду на укладання та підписання цього договору. Тобто, придбавши 05 лютого 2015 року транспортний засіб, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно та право на рівну частку в майні. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позов. 
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, представник відповідача надала до суду письмові пояснення до судових дебатів, відповідно до яких квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2011 року та є єдиним нерухомим майном, належним відповідачу по справі. Як убачається із п. 4.4. Договору, позивач по справі надавала свою згоду на укладення даного договору, оскільки дане нерухоме майно купувалось в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до позову, позивач по справі просить суд визнати за нею право власності на дане нерухоме майно. Таким чином, позивач просить суд фактично позбавити відповідача його права власності на нерухоме майно, і в той же час не ставить питання про виплату на його користь грошової компенсації вартості належної йому частки майна, а також не враховує, що дане нерухоме майно є єдиним нерухомим майном належним відповідачу. Вже тому, такі вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Щодо поділу гаража АДРЕСА_6, що розташований по АДРЕСА_2 , який зареєстровано на відповідача, представник зазначає, що правоустановчі документи на гараж були отримані тільки в 2007 році, проте саме будівництво гаража було проведено відповідачем до реєстрації шлюбу із позивачем, а тому даний об`єкт нерухомого майна не відноситься до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та є особистою приватною власністю відповідача. Також, відповідач по справі є членом обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Крижовник» з 1992 року. На підставі розпорядження голови районної державної адміністрації» від 27.01.2009 року, ним було отримано у власність земельну ділянку площею 0,1030 га та надалі отримано державний акт про право власності на земельну ділянку. Проте житловий будинок, який побудовано на даній земельній ділянці в період шлюбу, є самочинним будівництвом, оскільки позивач не надала правоустановчі документи на цей будинок. Щодо транспортного засобу зазначає, що 15 лютого 2015 року дочка відповідача провела формальне переоформлення транспортного засобу на батька, шляхом укладення договору купівлі-продажу, однак як було зазначено і позивачем у її позові, так і її представником надаючи пояснення суду, 15 лютого 2015 року, фактичного придбання не відбувалось та на користь дочки відповідача кошти не сплачувались. Між тим, позивач не надала до суду жодних доказів на обґрунтування того факту, що для придбання транспортного засобу взагалі було витрачено будь-які спільні грошові кошти подружжя - сторін по справі, у зв`язку із чим дане майно не може бути віднесене до спільного майна подружжя. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Так, позивач та відповідач з 01 грудня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2016 року було розірвано.
Згідно до Витягу з рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №565 від 29.12.1995 року «Про затвердження витягів із протоколів засідань правління гаражно-будівельних кооперативів, про переоформлення раніше побудованих гаражів, та виділення земельних ділянок для будівництва гаражів громадянам району», Виконком районної Ради народних депутатів вирішив виділити земельні ділянки для будівництва гаражів у гаражному кооперативі «Криворіжець» ОСОБА_2 .
Відповідно до архівного витягу №17 з реєстраційної книги членів гаражно-будівельного кооперативу «Криворіжець» від 13.02.2017 року, у списках реєстраційної книги №1 гаражно-будівельного кооперативу «Криворіжець», власник гаража № НОМЕР_1 блок НОМЕР_3 є ОСОБА_2 зареєстрований під номером - 333.
Згідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 14.02.2007 року, ОСОБА_2 є власником гаража № НОМЕР_1 блок НОМЕР_3 у гаражно-будівельному кооперативі «Криворіжець».
Висновком експерта з питань судової оціночно-будівельної експертизи №56-18 від 26.11.2018 року, наданого у виконання ухвали суду про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, встановлено, що ринкова вартість гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в блоці № НОМЕР_3 АДРЕСА_7, визначена на дату оцінки 26 листопада 2018 року порівняльним підходом становить 73 212 грн. 00 коп.
Відповідно до довідки голови Садівничого товариства «Крижовник» від 03.04.2017 року, ОСОБА_2 є членом обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Крижовник» з 1992 року. 
Згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №848149 від 12.10.2009 року, ОСОБА_2 , на підставі розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації за №54-р від 27.01.2009 року, №74-р від 29.01.2007 року, є власником земельної ділянки площею 0,1030 га, що розташована у АДРЕСА_8, цільовим призначенням якої є ведення садівництва.
Як убачається із технічного паспорту на садовий (дачний) будинок № НОМЕР_5 у Садівничому товаристві «Крижовник», виготовленого 18 липня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 , на земельній ділянці у Садівничому товаристві «Крижовник», буд. № НОМЕР_5 знаходиться наступне: садовий будинок «А-2» - побудований у 2008 році, вбиральня-літній душ «Б» - побудована в 2011 році, альтанка «В» - побудована у 2015 році, огорожа №1,3, ворота №2, замощення І. Разом з тим зазначено, що рік побудови будівель встановлений зі слів користувача.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, ВРМ №016435, ВРМ №016436, 19 липня 2011 року.
Так, згідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстровано в реєстрі за №2010, ОСОБА_3 , іменована як продавець, передала майно у власність ОСОБА_2 , іменованого як покупець, а останній прийняв у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . 
Відповідно до п. 4.4 вищевказаного Договору, покупець повідомляє продавця, що перебуває в шлюбі, дружиною ОСОБА_1 надано згоду на придбання предмету договору, справжність підпису на якій засвідчено 19 липня 2011 року Логонюк А.А., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим №2009.
Висновком експерта з питань судової оціночно-будівельної експертизи №56-18 від 26.11.2018 року, наданого у виконання ухвали суду про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, встановлено, що ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , визначена на дату оцінки 26 листопада 2018 року порівняльним підходом становить 251 350 грн. 00 коп.
Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Venza», н/з НОМЕР_2 , ОСОБА_4 є власником вказаного автомобіля з 04 липня 2013 року та з 28 квітня 2016 року.
10 червня 2013 року між ТОВ «Алмаз Сістем» та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу №148КА/13, відповідно до якого ТОВ «Алмаз Сістем» зобов`язався передати у власність ОСОБА_4 транспортний засіб «Toyota Venza», н/з НОМЕР_2 , а ОСОБА_4 зобов`язується прийняти товар та оплатити його за ціною, визначеною у Договорі. 
Квитанціями до прибуткового касового ордеру від 10.06.2013 року та від 03.07.2013 року підтверджується, що ОСОБА_4 оплатила на користь ТОВ «Алмаз Сістем» грошові кошти за Договором №148КА/13 від 10.06.2013 року.
Відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №103, ОСОБА_4 , іменована як продавець, зобов`язалась передати майно у власність ОСОБА_2 , іменованого як покупець, а останній прийняти у власність транспортний засіб марки «Toyota Venza», випуску 2013 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , тип ТЗ - УНІВЕРСАЛ-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Згідно до п. 4.4 вищевказаного Договору, покупець повідомляє продавця, що перебуває в шлюбі, дружиною ОСОБА_1 надано згоду на укладання та підписання цього договору, справжність підпису на якій засвідчено 05 лютого 2015 року Забуранною А.А., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим №102.
Відповідно до відповіді на запит Територіального сервісного центру №1243 за вих. №31/4-1243-197 від 01.02.2020 року, у відповідності до Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 29 січня 2020 року автомобіль «Toyota Venza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі №1243/01/16/2200 від 28.04.2016 року укладеному в територіальному сервісному центрі №1243. 
Висновком експерта №31/18 про визначенню ринкової вартості від 10.02.2018 року, наданого у виконання ухвали суду про призначення судової автотоварознавчої експертизи, встановлено, що ринкова вартість автомобіля «Toyota Venza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_6 , на час проведення експертизи складає 652 231 грн. 51 коп. 
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 
Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Відповідно до п. 24 Постанови №11 зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. 
Суд зазначає, що презумпція спільної власності подружжя може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Так, позивач, звертаючись до суду вказує, що за час спільного проживання в шлюбі вона з відповідачем за сумісні кошти придбали наступне майно:
•однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 19.07.2011 року;
•автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску, тип транспортного засобу - універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 05.02.2015 року;
•гараж № НОМЕР_1 блоку №12 ГБК « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.02.2007 року; 
•збудовано на земельній ділянці 0,1030 га, яка належить на праві власності відповідачу, дачний будинок АДРЕСА_3 . 
Судом установлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відповідачем було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2010.
При цьому, зазначений Договір купівлі-продажу квартири, за яким була придбана спірна квартира, було вчинено зі згоди дружини відповідача - ОСОБА_1 , про що свідчить п.4.4 Договору.
Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.06.2024 року по справі №712/3590/22 констатував:
«Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 року по справі №711/2302/18 зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 , придбана у період шлюбу сторін у справі та є спільною сумісною власністю подружжя.
Разом з тим, судом не встановлено ніякої домовленості між сторонами або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності у вигляді спірної квартири, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у спірному майні, а відтак, враховуючи презумпцію рівності часток подружжя у спільному сумісному майні,приходить до висновку, що частка кожного із сторін у цьому майні є рівною та складається із 1/2 його частки. 
Окрім того, суд вважає, що спірний гараж № НОМЕР_1 , розташований в блоці № НОМЕР_3 гаражно-будівельного кооперативу «Криворіжець», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позаяк саме в період перебування сторін у шлюбі, а саме 29 грудня 1995 року, відповідачу рішенням Виконавчого комітету Саксаганської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за №565 було вирішено виділити земельну ділянку для будівництва гаражів у гаражному кооперативі «Криворіжець» та згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 14.02.2007 року, тобто також у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відповідачем було зареєстровано право приватної власності на гараж №4 блоку 12 у гаражно-будівельному кооперативі «Криворіжець».
При цьому, судом також не встановлено ніякої домовленості між сторонами або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності у вигляді спірного гаражу, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у спірному майні, а відтак, враховуючи презумпцію рівності часток подружжя у спільному сумісному майні,приходить до висновку, що частка кожного із сторін у цьому майні є рівною та складається із 1/2 його частки. 
Стосовно позовних вимог щодо транспортного засобу «Toyota Venza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд зазначає наступне.
Так, судом установлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відповідачем було зареєстровано право власності на транспортний засіб «Toyota Venza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. та зареєстрованого в реєстрі за №103.
При цьому, зазначений Договір купівлі-продажу транспортного засобу було вчинено зі згоди дружини відповідача - ОСОБА_1 , про що свідчить п.4.4 Договору, а відтак, зважаючи на вищевикладене, зазначений автомобіль також є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. 
Між тим, судом установлено, що 28 квітня 2016 року відповідач продав зазначений транспортний засіб ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі №1243/01/16/2200 від 28.04.2016 року, укладеному в територіальному сервісному центрі №1243. 
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
За змістом ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року по справі №125/2157/19 прийшла до висновку, що відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Так, правочин щодо відчуження вказаного спірного автомобіля виходить за межі дрібних побутових правочинів, а тому такий правочин потребував згоди позивача як другого із співвласників.
Норми ч. 3 ст. 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.
Однак, відповідач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів, у тому числі Договір купівлі №1243/01/16/2200 від 28.04.2016 року, що при укладенні вказаного правочину відчуження транспортного засобу позивачем, як дружиною відповідача, було надано згоду на продаж спільного сумісного майна - автомобіля, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації вартості спільного сумісного майна - автомобіля, проданого відповідачем без згоди та відома її як співвласника.
Вирішуючи питання про розмір такої компенсації та вартість 1/2 частки спірного автомобіля суд виходить із того, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. 
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року по справі №127/7029/15-ц, який є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах.
Таким чином, враховуючи, що висновком експерта №31/18 про визначенню ринкової вартості від 10.02.2018 року, наданого у виконання ухвали суду про призначення судової автотоварознавчої експертизи, встановлено, що ринкова вартість автомобіля «Toyota Venza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_6 , на час проведення експертизи складає 652 231 грн. 51 коп., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина вартості автомобіля у розмірі 326 115 грн. 75 коп.
Щодо позовних вимог про поділ дачного будинку, з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельній ділянці 0,1030 га в садівничому товаристві «Крижовник», будинок 10 Лозуватської сільської ради Криворізького району, суд зазначає, що приймає до уваги заперечення представника відповідача стосовно того, що дачний будинок, з господарськими будівлями та спорудами, є самочинним будівництвом та правовстановлюючих документів не має, що також убачається з матеріалів справи.
Так, позивачем не надано до суду жодних доказів того, що спірний дачний будинок будувався в період її зареєстрованого шлюбу з відповідачем, що дане майно є завершеним будівництвом та придатне до експлуатації, які будівельні матеріали та конструкції використовувались при будівництві даного майна, що всі будівельні роботи проводились саме в період зареєстрованого шлюбу сторін у справі та за рахунок їх спільних коштів.
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі №6-130цс13, від 30.09.2015 року у справі № 6-286цс15).
У п. 45 постанови від 23.06.2020 року по справі №680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.09.2021 року по справі №359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (п. 148).
Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 року по справі №361/4685/17, від 15.04.2020 року по справі №307/3957/14-ц, від 03.06.2020 року по справі №722/1882/16-ц, від 16.03.2021 року по справі №562/542/19, від 15.11.2021 року по справі №279/790/18, від 17.11.2021 року по справі №182/4522/19, від 16.02.2022 року по справі №495/6053/19.
Таким чином, за відсутності документів, які б стосувались будівництва спірних будівель на земельній ділянці відповідача (проектна документація, дозвільна документація про початок будівництва, декларація про готовність об`єкта до експлуатації, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього тощо), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поділу вказаного позивачем дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами.
Відтак, зважаючи на все вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме слід визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача у справіоднокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 блоку №12 ГБК « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_2 , визнати за позивачем право власності на 1/2 частку вказаної квартири та вказаного гаражу, а також стягнути з відповідача на користь позивача вартість 1/2 частини від продажу спірного автомобіля, у розмірі 326 115 грн. 75 коп.
При цьому суд також вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, позивач звернулась до суду, сформувавши свої позовні вимоги таким чином, щоб провести реальний поділ спільного майна подружжя, визначивши конкретні об`єкти, що підлягали виділу кожній стороні. При цьому, відповідач під час розгляду справи пред`явлені позовні вимоги не визнав, із зустрічним позовом про поділ майна, в якому він мав змогу запропонувати свій варіант поділу майна до суду не звернувся. 
Верховний Суд у своїх постановах зазначав, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
При цьому, при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Так, суд вважає, що передача у власність позивачу спірної квартири та гаража, вартість яких не є однаковою, у зв`язку з чим такі об`єкти нерухомого майна не можна вважати рівнозначними як за ціною, так і за своїм цільовим призначенням, та визначення відповідачу розміру грошової компенсації вартості його часток у вказаному майні, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог щодо поділу дачного будинку та заперечення відповідача проти виплати йому такої грошової компенсації та позбавлення його таким чином права власності, зокрема на квартиру, яка є єдиним належним йому нерухомим житловим майном, буде порушенням порядку поділу майна між подружжям, частки у праві власності якого є рівними, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у спірному майні у виді вказаної вище квартири та гаражу без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності.
Такий правовий режим права власності за кожним із подружжям не позбавляє їх права розпоряджатися належним їй майном на підставі ст. 361 ЦК України, з дотриманням переважного права іншого співвласника на придбання частки (ст. 362 ЦК України).
При цьому, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що 21 квітня 2017 року позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 2 195 грн. 20 коп. та на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, 02 червня 2017 року сплатила - 2 604 грн. 80 коп. 
Також, позивач сплатила 420 грн. 40 коп. судового збору за подачу до суду заяви про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 24.07.2020 року було задоволено частково. Разом з тим, позивач сплатила по 420 грн. 40 коп. судового збору за подачу до суду заяв про забезпечення позову, у задоволенні яких ухвалами суду від 07.08.2020 року та 20.08.2020 року було відмовлено. 
Крім того, як убачається з матеріалів справи, позивач сплачувала послуги експертів та послуги Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» у розмірі 10 610 грн. 82 коп. 
Так, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 3 782 грн. 84 коп. (сплачений судовий збір за подання позову та заяви про забезпечення доказів) та витрати на послуги експертів та послуги Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» у розмірі 7 897 грн. 63 коп. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 )однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати спільною сумісною власністю  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 ) гараж АДРЕСА_2.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) право власності на 1/2 частку гаражу АДРЕСА_2 .
Стягнути із  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) вартість 1/2 частини від продажу спірного майна - автомобіля «Toyota Venza», 2013 року випуску, тип транспортного засобу - універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 326 115 грн. 75 коп.
Стягнути із  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 3 782 грн. 84 коп. та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 7 897 грн. 63 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.

Повне рішення складено 19 грудня 2025 року.