ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року   Справа № 903/759/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. ,  суддя Павлюк І.Ю. 

секретар судового засідання Юзефович Д.О. 
за участю представників:
позивача: Федорко О.О. (адвокат) 
відповідача: не з`явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 22.10.2025 суддею Вороняком А.С. у м. Луцьк (повний текст рішення складено 31.10.2025) у справі № 903/759/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ледесма Агро"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ"
про стягнення 1168179, 08 грн

ВСТАНОВИВ:
ТзОВ "Ледесма Агро" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з ТзОВ "ДС ОІЛ" 1168179, 08 грн збитків, з них 1848262 грн ринкова вартість не відвантаженої (неповернутої) сільськогосподарської продукції, а саме 76,42 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, 304439, 56 грн додаткові витрати на оплату простою вагонів, 15477, 52 грн 3% річних та інфляційні втрати.
Обґрунтовуючи позовні вимоги товариство вказало про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024 в частині не відвантаження кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, потягнуло за собою виникнення у позивача збитків у вигляді вартості не відвантаженої сільськогосподарської продукції, а саме: 76,42 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року вартістю 848262 грн та додаткових витрат на оплату простою вагонів у розмірі 304439, 56 грн. Орім того, позивачем на вартість безпідставно утримуваної кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року у кількості 76,42 т нараховано 3% річних в сумі 4163, 21 грн та інфляційні втрати в сумі 11314, 31 грн.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 22.10.2025 у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 994329, 28 грн, з них: 980374, 46 грн збитків, 10773, 58 грн інфляційних втрат, 3181, 24 грн 3 % річних, а також 11931, 95 грн витрат по сплаті судового збору; врешті позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив останнє скасувати в частині стягнення 11931, 95 грн витрат по сплаті судового збору та ухвалити нове рішення про покладення судових витрат по сплаті судового збору у вказаному розмірі на позивача. 
Обґрунтовуючи мотиви апеляційної скарги товариство послалось на п. 2 ч. 3 ст. 162 ГПК України, згідно якого позовна заява повинна містити, зокрема, відомі номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Натомість, позовна заява ТзОВ "Ледесма Агро" не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету відповідача. Товариство акцентує, що згідно ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Водночас ГПК України не містить правових норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак, системний аналіз ГПК України дозволяє стверджувати, що неправильними діями сторони є свідомі необґрунтовані дії, які доводять зловживання процесуальними правами. Відтак, скаржник вказує на наявність законодавчих передумов для покладення судового збору за подання позовної заяви повністю чи частково на позивача, що на його думку не було враховано судом першої інстанції. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ "ДС ОІЛ" на рішення Господарського суду Волинської області від 22.10.2025 у справі № 903/759/25; призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.
Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого товариство просило суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просив залишити її без задоволення з підстав, зазначених у відзиві.
Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання забезпечив, про час та дату засідання ТзОВ "ДС ОІЛ" було належним чином повідомлене судом.
Відповідно до норм ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, оскільки визначальним є не явка представників, а достатність матеріалів справи для ухвалення рішення у справі.
В силу ст. ст. 269, 270 ГПК України, апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, а також заслухавши представника позивача в судовому засіданні, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Матеріалами справи стверджується, що 26.11.2024 та 28.11.2024 між Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім. Івана Франка (постачальник) та ТзОВ "Ледесма Агро" (покупець) було укладено договори поставки, згідно п. 1.1 яких постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію, українського походження, врожаю 2024 року. Відповідно до п. 1.2 договорів, базисні показники, кількість, асортимент, ціна товару, інші умови, зазначено у специфікаціях, які є невід`ємними частинами цих договорів.
Згідно специфікації № 1 до договору поставки від 26.11.2024, постачальник зобов`язався поставити покупцю 1300 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, загальною вартістю 10529995, 32 грн (з урахуванням ПДВ) у термін до 26.11.2024 включно. Товар приймається згідно складської квитанції, дата оформлення якої на ім`я покупця і є датою переходу права власності на товар. На договору від 26.11.2024 постачальником поставлено, а покупцем оплачено 1300 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, загальною вартістю 10529995, 32 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями № 1947 від 27.11.2024 на суму 5684208 грн, № 1950 від 27.11.2024 на суму 3552630 грн, № 2132 від 06.12.2024 на суму 1293157, 32 та видатковою накладною № 422 від 27.11.2024. 
Згідно специфікації № 1 до договору поставки від 28.11.2024, постачальник зобов`язався поставити покупцю 500 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, загальною вартістю 4074998, 40 грн у термін до 29.11.2024 включно. Товар приймається згідно складської квитанції, дата оформлення якої на ім`я покупця і є датою переходу права власності на товар. На виконання умов договору від 28.11.2024 постачальником поставлено, а покупцем оплачено 500 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, загальною вартістю 4074998, 40 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями № 2000 від 29.11.2024 на суму 3574560 грн, № 2260 від 11.12.2024 на суму 500438, 40 грн та видатковою накладною № 428 від 29.11.2024. 
Судами встановлено, що 26.11.2024 між позивачем (поклажодавець) та відповідачем (зерновий склад) укладено договір складського зберігання № 26/11/24, згідно якого поклажодавець, за власний рахунок, поставляє на зерновий склад 3000 т (+\- 10%) зерна зернових та олійних культур, що вказані у даному договорі, а зерновий склад зобов`язується надати за плату послуги по доведенню товару, що передається поклажодавцем, до відповідних кондицій, згідно ДСТУ, ГОСТ, параметрів, державних стандартів, послуг зі зберігання, очистки, прийомки, завантаження та повернення товару останньому (чи особі, зазначеній ним як одержувач) у кількості та на умовах визначених цим договором. Згідно п. 3.7 договору, відвантаження товару поклажодавцеві здійснюється після сплати всіх витрат зерновому складу у повному обсязі. Згідно п.п. 6.1.6 договору, зерновий склад зобов`язаний повернути (відвантажити товар на письмову вимогу поклажодавця протягом семи днів після проведення повного розрахунку згідно п. 3.2 цього договору у кількості, що вираховується згідно п. 7.2 договору. Відповідно до п.п. 6.3.4 договору, поклажодавець зобов`язаний повідомити зерновий склад про наміри стосовно відвантаження товару не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дня вивозу, узгодивши об`єми відвантаження із зерновим складом згідно його потужностей. Строк зберігання товару до 01.05.2025.
27.11.2024 між ТзОВ "ДС ОІЛ", Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім. Івана Франка та ТзОВ "Ледесма Агро" підписано трьохсторонній акт прийому - передачі сільськогосподарської продукції, згідно п. 1 якого продавець переоформляє, а покупець приймає у власність зерно урожай 2024 року кукурудзу 3 класу в кількості 1300 т, яке знаходиться на зберіганні на елеваторі, також сторони підтвердили факт передачі права власності на вище вказану продукцію від Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка до ТзОВ "Ледесма Агро", згідно складської квитанції № 469829 вiд 27.11.2024.
29.11.2024 між ТзОВ "ДС ОІЛ", Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством ім. Івана Франка та ТзОВ "Ледесма Агро" підписано трьохсторонній акт прийому - передачі сільськогосподарської продукції, згідно п. 1 якого продавець переоформляє, а покупець приймає у власність зерно урожай 2024 року кукурудзу 3 класу в кількості 500 т, яке знаходиться на зберіганні на елеваторі, також сторони підтвердили факт передачі права власності на вище вказану продукцію від Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка до ТзОВ "Ледесма Агро", згідно складської квитанції № 469830 вiд 29.11.2024.
12.09.2024 між ТзОВ "Ледесма Агро" (клієнт) та ТзОВ "Менора Логістік Агро" (експедитор) було укладено договір № 1209/24, згідно якого експедитор зобов`язався за плату, за рахунок та за дорученням клієнта виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов`язаних з організацією перевезень вантажів у вагонах, які належать йому на праві власності або на будь-яких інших законних підставах. Згідно п. 2.2.2 договору, до обов`язків клієнта входить подача заявки із зазначенням вантажу, вантажовідправника та вантажоодержувача, станцій навантаження та вивантаження, обсягів перевезень (кількість вагонів, тоннаж вантажу та строків виконання навантажувальних/розвантажувальних робіт). Пунктом 2.2.11 договору визначено, що клієнт також зобов`язаний дотримуватись норми знаходження вагона під навантажувально-розвантажувальними роботами, що становить не більше 3 (трьох) діб, якщо інше не встановлено в Додаткових угодах. При цьому датою та часом прибуття порожнього вагона на станцію призначення під навантаження вважати дату проставлення відповідної відмітки в графі "Календарний штемпель прибуття вантажу" в залізничній накладній, закінченням навантаження вагона вважати дату та час оформлення перевізного документу на цей вагон. При цьому датою та часом прибуття завантаженого вагона на станцію призначення під вивантаження вважати дату та час проставлення відповідної відмітки в графі "Календарний штемпель прибуття вантажу" в залізничній накладній про прибуття вагона, закінченням операцій з вивантаження вагона вважати дату та час оформлення залізничної накладної на порожній вагон.
02.12.2024 ТзОВ "Ледесма Агро" та ТзОВ "Менора Логістік Агро" підписано додаткову угоду № 37 до договору експедирування, згідно якої ставка на транспортно експедиційне обслуговування по маршруту ст. Сенкевичівка - Чорноморська (ЕКСП. ДЛЯ ОПЗ/ТІС), вантаж кукурудза в загальній сумі 964 грн з урахуванням ПДВ за 1 т вантажу, яка включає: залізничний тариф навантаженого вагону по території України, залізничний тариф порожнього вагону по території Україні, ЗПП, користування рухомим складом на всьому маршруті курсування, нормативний час знаходження вагонів під навантаженням/вивантаженням 2 доби (неповна доба округляється до повної), збори за подачу/забирання по ст. Сенкевичівка (357506), послуги диспетчеризації, дислокація, оформлення залізничних накладних по відправленню вагонів зі ст. Сенкевичівка (357506). Також визначено, що договірна ціна на перевезення не включає: понаднормове користування вагонами. Понаднормове користування вагонів складає 290 грн/доба/ваг, з урахування ПДВ. Понаднормове користування починає нараховуватись починаючи з 3 (третьої) доби прибуття вагонів на станцію навантаження/ вивантаження (неповна доба округляється до повної).
01.02.2025 ТзОВ "Ледесма Агро" та ТзОВ "Менора Логістік Агро" підписано додаткову угоду № 61, згідно якої ставка на транспортно експедиційне обслуговування по маршруту ст. Сенкевичівка- Чорноморська (ЕКСП. ДЛЯ ОПЗ/ТІС), вантаж кукурудза в загальній сумі 964 грн з урахуванням ПДВ за 1 т вантажу, яка включає: залізничний тариф навантаженого вагону по території України, залізничний тариф порожнього вагону по території Україні, ЗПП, користування рухомим складом на всьому маршруті курсування, нормативний час знаходження вагонів під навантаженням/вивантаженням 2 доби (неповна доба округляється до повної), збори за подачу/ забирання по ст. Сенкевичівка (357506), послуги диспетчеризації, дислокація, оформлення залізничних накладних по відправленню вагонів зі ст. Сенкевичівка (357506). Також визначено, що договірна ціна на перевезення не включає: понаднормове користування вагонами. Понаднормове користування вагонів складає 120 грн/доба/ваг, з урахування ПДВ. Понаднормове користування починає нараховуватись починаючи з 3 (третьої) доби прибуття вагонів на станцію навантаження/вивантаження (неповна доба округляється до повної). У випадку знаходження вагонів під навантаженням більше як 100 діб понаднормове користування вагонів складає 330, 92 грн/доба/ваг. з урахування ПДВ.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору експедирування позивачем подано заявку № 37 на отримання послуг перевезення вантажу залізничними вагонами зі станції Сенкевичівка (зерновий склад), код станції - 357506, у кількості - 27 залізничних вагонів у терміни з 02.12.2024 по 30.12.2024.
Для забезпечення заявки на 02.12.2024 по відправленню залізничних вагонів на станцію відповідача (зерновий склад) - Сенкевичівка, код станції - 357506, під навантаження вантажу зерно кукурудзи маршрутною відправкою експедитором надано 27 порожніх власних вагонів, а саме вагон номер: 95118949, 95100327, 95102158, 95102778, 95093167, 95093704, 95189031, 95092250, 95092474, 95102307, 95490645, 95102315, 95093936, 95595310, 95188041, 95188785, 95189429, 95190302, 95185906, 95186904, 95189403, 95596615, 95943189, 95943379, 95943411, 95153268, 95094108.
В свою чергу позивач звернувся до відповідача з листом на відвантаження № 10/812 від 10.12.2024, в якому просив відвантажити кукурудзу 3 класу врожаю 2024 залізничним транспортом у кількості 1800 т, що знаходиться на зберіганні.
11.12.2024 відповідачем виставлено позивачу рахунок № 57 на оплату послуг із завантаження товару на залізницю, який 12.12.2024 було повністю оплачено товариством згідно платіжного доручення № 2286 на суму 90007, 20 грн. Водночас, відвантаження товару до поданих позивачем вагонів відбувалось із значною затримкою, що підтверджується накладними СМГС.
12.02.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1/12/02, в якій просив відшкодувати протягом 10 робочих днів з дня отримання даної претензії сплатити на користь позивача збитки у загальному розмірі 339054 грн, що спричинені неналежним виконанням умов договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024, а також у найкоротші строки повідомити позивача про максимально найближчу дату початку відвантаження залишку продукції та надати графік завантаження товару. До даної претензії також долучено рахунок на оплату № 1 від 12.02.2025 на суму 339054 грн.
Відповідач у відповідь на вказану претензію листом № 13/01 від 13.02.2025 підтвердив простій 10 вагонів та гарантував завантаження ще 12 вагонів до 16.03.2025, також здійснив часткову оплату понесених додаткових витрат позивача на суму 30000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 82 від 03.03.2025. Проте, станом на 10.03.2025 відповідачем, в порушення заявлених гарантій у вищевказаному листі, здійснено завантаження лише 2 з 12 вагонів, які перебували на його станції ще з 10.12.2024, з огляду на що позивач 10.03.2025 направив на адресу відповідача (зерновий склад) повторну претензію № 01/03/25 від 10.03.2025 з проханням відвантажити залишок належного позивачу товару, що зберігається у відповідача (зерновий склад) згідно договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024 до 16.03.2025 включно, згідно раніше наданих відповідачу (зерновий склад) гарантій, викладених у листі від 13.02.2025 № 13/01, а також негайно (протягом 1 робочого дня з дати отримання даної претензії) сплатити на користь позивача збитки у загальному розмірі 379017, 20 грн, що є вартістю понесених позивачем додаткових витрат за простій вагонів з 10.12.2024 по дату направлення повторної претензії, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.
У відповідь на вказану претензію відповідач листом № 12/03 від 12.03.2025 гарантував завантаження 10 вагонів, яке розпочне з 14.03.2025, також здійснив часткову оплату понесених додаткових витрат позивача на суму 50000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 97 від 14.03.2025.
12.05.2025 позивач звернувся до експедитора з листом № 1/12/05 від 12.05.2025 щодо вжиття заходів для припинення здійснення будь-яких операцій з навантаження товару на станції Сенкевичівка, починаючи з 14.05.2025 включно, у зв`язку з чим експедитором було виставлено позивачу рахунок на оплату № 112 від 16.05.2025 в сумі 384439, 56 грн за простій вагонів, який в подальшому оплачений позивачем повністю, що підтверджується платіжною інструкцією № 27 від 12.06.2025.
07.07.2025 позивачем на адресу відповідача було направлено досудову претензію № 07/07/25 з вимогою здійснити негайне (протягом одного дня з моменту отримання претензії) відшкодування позивачу збитків у вигляді вартості не відвантаженої сільськогосподарської продукції, а саме 76,42 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року за ринковою вартістю, яка на дату звернення стала значно вищою за вартість придбання (10850 грн/т х 76,42 т (з урахуванням ПДВ 14%)/т) у загальному розмірі 829157 грн, що безпідставно зберігається у відповідача згідно договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024, а також у вигляді додаткових витрат на оплату позивачем простою вагонів в сумі 259054 грн. Відповідна претензія вручена відповідачу 24.07.2025.
16.07.2025 позивачем на адресу відповідача було направлено додаткову претензію № 14/07/25 від 14.07.2025 з вимогою здійснити негайне (протягом одного дня з моменту отримання претензії) відшкодування позивачу збитків у вигляді вартості не відвантаженої сільськогосподарської продукції, а саме 76,42 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року за ринковою вартістю, яка на дату звернення стала значно вищою за вартість придбання (10850 грн/т х 76,42 т (з урахуванням ПДВ 14%) / т) у загальному розмірі 829157 грн, що безпідставно зберігається у відповідача згідно договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024, а також у вигляді додаткових витрат на оплату позивачем простою вагонів у загальному розмірі 304439, 56 грн (згідно виставленого позивачем рахунку на оплату № 1 від 12.02.2025 із загальною сумою 339054 грн та згідно рахунку на оплату № 3 від 14.07.2025 року із загальною сумою 45385, 56 грн). Відповідну претензію вручено відповідачу 22.07.2025.
З огляду на той факт, що вказана претензія залишена відповідачем без реагування, позивач звернувся до господарського суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з товариства 1168179, 08 грн збитків, з них 1848262 грн ринкова вартість не відвантаженої (неповернутої) сільськогосподарської продукції, а саме 76,42 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, 304439, 56 грн додаткові витрати на оплату простою вагонів, 4163, 21 грн 3% річних та 11314, 31 грн інфляційні втрати.
Приписами статті 11 ЦК України обумовлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини та завдання майнової (матеріальної) шкоди.
В силу ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Згідно ст. ст. 626-629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. ст. 526, 530, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В силу ст. ст. 936, 938, 949, 956, 957, 961 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов`язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності.
Відповідно до ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня. Форма бланків складських документів на зерно, порядок їх випуску, передачі, продажу зерновим складам встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.
Разом з тим, порядок оформлення складських документів, а також їх внесення до Реєстру складських документів на зерно визначена Порядком випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2003 № 510.
Із наведеного слідує, що факт видачі складського свідоцтва підтверджує прийняття зерновим складом відповідної кількості зерна на зберігання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем видано складські квитанції на зерно № б/н від 27.11.2024 та № 173 від 29.11.2024, на підставі договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024, щодо прийняття від позивача на зберігання кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, вагою 1800000 кг, переоформленого з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка.
Судом констатується, що за своєю формою та змістом вказана складська квитанція відповідає типовій формі, затвердженій Кабінетом Міністрів України, а її видача підтверджує кількість зерна, яке було передано на зберігання, що відповідає умовам договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024. 
Як зазначено вище, Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство ім. Івана Франка поставило позивачу кукурудзу 3 класу врожаю 2024 року, вагою 1800000 кг, згідно умов договорів поставки № ІФ-2611 від 26.11.2024 та № ІФ-2811 від 28.11.2024 та видаткових накладних № 422 від 27.11.2024 та № 428 від 29.11.2024. На виконання умов договорів поставки від 28.11.2024 постачальником поставлено, а покупцем оплачено 500,00 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, загальною вартістю 4074998, 40 грн (з урахуванням ПДВ), що підтверджується платіжними інструкціями (№ 2000 від 29.11.2024 на суму 3574560 грн, № 2260 від 11.12.2024 на суму 500438, 40 грн) та видатковою накладною (№ 428 від 29.11.2024).
Згідно приписів ст. ст. 664, 668 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Товар вважається поставленим з моменту підписання сторонами видаткових накладних, а право власності на товар переходить до покупця у день оформлення складської квитанції на ім`я покупця, відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем документи підтверджують виникнення права власності у останнього на товар (кукурудзу 3 класу врожаю 2024 року, вагою 1800000 кг) та розміщення його для зберігання у відповідача.
Згідно до ст. ст. 16, 22 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно п. 1 ст. 611 ЦК України, підставою для відшкодування збитків є порушення зобов`язання. 
Судова колегія відмічає, що застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб`єкт, об`єкт, об`єктивна та суб`єктивна сторона. Суб`єктом є боржник; об`єктом правовідносини по зобов`язаннях; об`єктивною стороною наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб`єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Згідно ч. 3 ст. 623 ЦК України, при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду. 
В силу ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.
Відповідно до ст. 951 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості. 
Відповідно до ст. ст. 33, 34 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовуються зерновим складом: за втрату та нестачу зерна - у розмірі вартості втраченого або такого, що його не вистачає, зерна; за пошкодження зерна - у розмірі суми, на яку знизилася його вартість. 
Як зазначено вище, пунктом 8.1. договору складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024 сторони визначили, що за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України.
З огляду на той факт, що відповідачем не повернуто позивачу 76, 42 т кукурудзи 3 класу врожаю 2024 року, відповідно у останнього наявний обов`язок по відшкодуванню збитків, завданих не поверненням кукурудзи.
Суд зауважує, що передумовою правильного розрахунку суми збитків є визначення цін, виходячи з яких здійснюється розрахунок. При цьому враховуються ринкові ціни на товари, послуги, роботи. 
У цивільному законодавстві відсутнє уніфіковане поняття ринкової ціни. Разом з тим, у ст. 14 Податкового кодексу України ринкова ціна визначається як ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.
З огляду на зміст ст. 623 ЦК України та ст. 225 ГК України, день, на який визначається розмір ринкових цін залежить від способу задоволення вимоги кредитора. Так, при добровільному відшкодуванні збитків ринкові ціни визначаються на день задоволення ним вимог кредитора, а у разі якщо боржник ухиляється від відшкодування збитків, розмір ринкових цін встановлюється на день пред`явлення позову. Ці правила встановлення ринкових цін є загальними, при цьому суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, взявши до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Законом не визначаються обставини, які можуть бути підставою для такого рішення. Суд керується загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості та розумності. Тобто, ухвалюючи рішення, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора, але запобігти його безпідставному збагаченню.
З огляду на той факт, що позивачем не визначено розмір ринкових цін кукурудзи 3 класу 2024 року врожаю на день пред`явлення позову до суду першої інстанції, останнім, у відповідності до положень ч. 3 ст. 623 ЦК України, самостійно здійснено перевірку середньої ринкової вартості кукурудзи фуражної 2024 року врожаю, яка згідно з відомостями із сайту Tripoli станом на 22.10.2025 (ціна на день винесення рішення суду) становила 8845 грн, з огляду на що апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що збитки, які підлягають стягненню з відповідача, становлять 675934, 90 грн (8845 грн х 76,42 т), відповідно, у задоволені позовних вимог в частині стягнення 172327, 10 грн (848262 грн - 675934, 90 грн) збитків, судом обґрунтовано відмовлено. 
Разом з тим, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.
Матеріалами справи підтверджено, що бездіяльність відповідача у вигляді нездійснення відвантаження продукції позивача в порядку, передбаченому договором складського зберігання № 26/11/24 від 26.11.2024, призвела до виникнення у позивача збитків у вигляді додаткових витрат за понаднормове користування вагонами, які сплачені ТзОВ "Менора логістик агро" та з врахуванням часткових проплат відповідача становлять 304439, 56 грн, які апеляційний господарський суд вважає обґрунтовано стягнутими судом першої інстанції з відповідача.
Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 4163, 21 грн 3% річних та 11314, 31 грн інфляційних втрат за період прострочення з 27.02.2025 до 22.07.2025, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи період прострочення зобов`язання з відшкодування завданих позивачу збитків (сплати збитків за неповернений товар об`ємом 76,42 т. ), останній зазначив, що у відповідача обов`язок повернення кукурудзи 3 класу 2024 року виник з 09.07.2025 (протягом одного дня з моменту отримання претензії № 07/07/25 від 07.07.2025).
Разом з тим, як зазначено вище, вказану претензію відповідач отримав 24.07.2025, що підтверджується трекінгом відправлення АТ "Укрпошта" № 4905123536417, відтак, прострочення зобов`язання з відшкодування завданих позивачу збитків починається з 26.07.2025, що виходить за межі періоду визначеного позивачем у позовній заяві (з 27.02.2025 по 22.07.2025), а тому вимога про стягнення 954, 10 грн 3 % річних підставно відхилена судом першої інстанції. 
Щодо нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат на розмір збитків у вигляді додаткових витрат здійснених позивачем ТзОВ "Менора логістик агро", суд зазначає, що позивачем було направлено відповідачу рахунок на оплату № 1 від 12.02.2025 із загальною сумою 339054 грн, який мав бути сплачений останнім протягом 10 робочих днів (отримано відповідачем - 12.02.2025, дата погашення 26.02.2025 (включно)); рахунок № 3 від 14.07.2025 із загальною сумою 45385, 56 грн, що мав бути сплачений протягом одного дня (отримано відповідачем - 15.07.2025, дата погашення 16.07.2025 (включно)). Відтак, позивачем було визначено період прострочення грошового зобов`язання на суму 339054 грн з 27.02.2025, а 45385, 56 грн - з 17.07.2025.
Здійснивши перевірку правильності перерахунку судом першої інстанції розмірів інфляційних втрат та 3 % річних, колегія суддів погоджується з висновком про їх обґрунтованість у заявлених товариством сумах 10773, 58 грн та 3181, 24 грн, відповідно, в решті вимог судом вмотивовано відмовлено.
З огляду на той факт, що місцевий господарський суд виснував доведеність невиконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором, відповідно, витрати по сплаті судового збору в розмірі 11931, 95 грн покладено на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в іншій частині залишено за позивачем.
При ухваленні рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК). У резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК). Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Статтею 123 ГПК обумовлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлені у Законі "Про судовий збір".
Загальні правові засади розподілу судових витрат визначені у ст. 129 ГПК, у ч. 1 якої містяться положення про розподіл судового збору.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На відміну від загального правила пропорційного розподілу судових витрат у випадку часткового задоволення позовних вимог, що закріплене у частинах 1 та 4 ст. 129 ГПК, в частинах 5-7 і 9 ст. 129 ГПК визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Частиною 9 ст. 129 ГПК визначено два випадки, за яких суд з власної ініціативи може відступити від загального правила розподілу судових витрат (від правила їх пропорційного розподілу): 1) зловживання стороною чи її представником процесуальними правами; 2) виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі № 911/813/21 вказав, що ч. 9 ст. 129 ГПК наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, викладена також у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 у справі № 912/2171/18, від 25.03.2021 у справі № 905/717/20, від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21 та в додаткових постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 916/376/19, від 12.07.2022 у справі № 910/18970/19.
Судова колегія констатує, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено та судом першої інстанції встановлено порушення відповідачем умов договору, а отже, доводи скаржника щодо зловживання або неправильних дій позивача не підтверджуються обставинами справи.
Водночас, місцевий господарський суд обґрунтовано поклав судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви на відповідача, оскільки спір виник внаслідок порушення останнім своїх зобов`язань. 
З огляду на викладене вище та враховуючи, що норма ч. 9 ст. 129 ГПК передбачає дискреційне повноваження суду, тобто його право здійснити розподіл судових витрат у визначений спосіб, колегія суддів вважає відсутніми правові підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат.
В силу ст. ст. 73, 74, 76 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача суд вважає необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДС ОІЛ" залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Волинської області від 22 жовтня 2025 року у справі № 903/759/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу № 903/759/25 повернути Господарському суду Волинської області. 

Повний текст постанови складено "14" січня 2026 року. 

Головуючий суддя Тимошенко О.М. 

Суддя   Юрчук М.І. 

Суддя   Павлюк І.Ю.