П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/15643/25	

Перша інстанція суддя Потоцька Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Яковлєва О.В.,
суддів Крусяна А.В., Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Військовій частині НОМЕР_1 , а саме:
- визнання протиправною бездіяльність відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 23 лютого 2022 року по 09 квітня 2025 року включно, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року позов задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 23 лютого 2022 року по 18 січня 2023 року;
- зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 23 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року, у сумі 56677,42 грн, за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 у сумі 106 929,76 грн, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що задовольняючи частково позовні вимоги, судом першої інстанції помилково не враховано у формулі обрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення виплачених позивачу сум індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду.
Крім того, на переконання апелянта, судом першої інстанції, керуючись принципом співмірності невиплачених при звільненні сум грошового забезпечення, помилково обраховано кінцевий розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З іншого боку, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким зменшити суму середнього заробітку.
Вимоги апеляційної скарги відповідача обґрунтовано тим, що задовольняючи частково позовні вимоги судом першої інстанції не враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо аналогічних спорів, згідно яких, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, нарахований після 19 липня 2022 року, може обмежуватись не лише 6-місячним строком, а й з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ).
При цьому, 23 лютого 2020 року позивача, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 97-ос, звільнено з військової служби.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року, у справі № 420/18008/24:
- зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення, розміром 4463,15 грн щомісячно, за період з 01 березня 2018 року по 23 лютого 2022 року включно, відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року №44, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року, у справі №420/18007/24:
- зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року, матеріальну допомогу для оздоровлення за 2020-2022 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2020-2022 роки, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2022 рік, грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно пункту 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та додатками 1, 14 до постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із урахування виплачених сум.
В свою чергу, бажаючи отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог, так як позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яким частково погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Так, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача), при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При цьому, згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, так як йому станом на день виключення із списків особового складу військової частини не виплачено належних сум грошового забезпечення.
В даному випадку, із зібраних матеріалів у справі вбачається, що позивача з 23 лютого 2022 року виключено зі списків Військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/18008/24 на розрахунковий рахунок позивача виплачено 07 квітня 2025 року перераховану суму грошового забезпечення, розміром 454 207,22 грн.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/18007/24 на розрахунковий рахунок позивача виплачено 11 червня 2025 року перераховану суму грошового забезпечення, розміром 133 049,49 грн.
В свою чергу, звертаючись до суду, позивач вважав, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби по день фактичного розрахунку, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.
Між тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначати наступне.
Так, з аналізу нормативно-правових актів, які регулюють проходження військової служби, вбачається, що позивачу, станом на день виключення зі списку особового складу військової частини мали виплатити усі належні йому кошти, пов`язані з проходженням військової служби.
При цьому, з аналізу вищевикладених положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Між тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В даному випадку, нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.
В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зауважити, що неможливість поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.
В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2019 року (справа № 811/276/16), від 07 лютого 2019 року (справа № 804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).
Між тим, щодо наявності у позивача права на отримання спірних коштів та їхнього розміру, необхідно зазначити наступне.
Так, у постанові від 26 червня 2019 року, у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
В даному випадку, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що за період з 24 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року (останній день перед набранням чинності новою редакцією ст. 117 КЗпП України), позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у пропорційному до невиплаченої суми грошового забезпечення розмірі.
При цьому, як вбачається з особистої карти грошового забезпечення позивача (зворотній бік) за період з січня 2021 року по грудень 2021 року, розмір грошового забезпечення позивача за грудень 2021 року склав 13 235,40 грн (а.с. 13).
Крім того, як вбачається з архівної відомості № 1 за період з січня 2022 року по грудень 2022 року, розмір грошового забезпечення позивача за січень 2022 року склав 14 361,78 грн (а.с. 11).
Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 452,41 грн (27 597,18 грн / 61 день).
Враховуючи викладене, розмір середнього заробітку (грошового забезпечення) за період з 24 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року складає 65 599,45 грн (145 днів х 452,41 грн).
Між тим, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач не має права на отримання усієї суми середнього заробітку за відповідний період, з огляду на наступне.
В даному випадку, колегія суддів вважає, що при зменшенні розміру середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, судом перш за все має враховуватись співмірність розміру недоплаченої працівнику суми та розміру належної йому при звільненні суми виплат.
В свою чергу, як вбачається зі змісту як вбачається з архівної відомості № 1 за період з січня 2022 року по грудень 2022 року, розмір грошового забезпечення позивача, нарахований у лютому 2022 року (місяць звільнення зі служби) складає 28 419,95 грн. Розмір грошового забезпечення позивача, нарахований у березні 2022 року складає 140 566,49 грн.
Тобто, при звільненні позивача зі служби йому нараховано 168 986,44 грн.
При цьому, на виконання вищезазначених судових рішень, позивачу нараховано наступні виплати: індексацію грошового забезпечення за період служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, розміром 69 350,90 грн; фіксовану індексацію за період з 01 березня 2018 року по 23 лютого 2022 року, розміром 212 223,85 грн; перераховане грошове забезпечення у зв`язку із щорічним підняттям прожиткового мінімуму, розміром 242 482,08 грн.
Тобто, при звільненні позивача зі служби йому недоплачено 421 626,85 грн.
Таким чином, загальна сума грошового забезпечення, яку позивач мав отримати при звільненні складає 590 613,29 грн.
При цьому, колегія суддів зазначає, що недоплачена сума грошового забезпечення складає 71,39 % від загальної суми.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що за період затримки з 24 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року позивач має право на отримання середнього заробітку у розмірі 46 831,45 грн (65 599,45 грн х 71,39 %).
З іншого боку, щодо решти періоду затримки розрахунку при звільненні, який розпочався з 19 липня 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з аналізу вищевикладених положень ст. 117 КЗпП України (у редакції, що почала діяти з 19 липня 2022 року) вбачається, що особа має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Тобто, за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, який тривав 185 днів, середній заробіток позивача складає 83 695,85 грн (452,41 грн х 185 календарних днів).
Між тим, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що позивач не має права на отримання усієї суми середнього заробітку за відповідний період, з огляду на наступне.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року (справа № 489/6074/23) сформовано висновок про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року (справа № 440/6856/22).
Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Тому, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року, у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне також зменшити суму середнього заробітку, нараховану за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, до суми 59 750,47 грн (83 695,85 грн х 71,39 %).
Таким чином, колегія суддів вважає, що загальна сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті позивачу, складає 106 581,92 грн (46 831,45 грн + 59 750,47 грн ).
При цьому, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у межах спірних правовідносин є стягнення на його користь обрахованої вище суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 

З іншого боку, щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції помилково не враховано у формулі обрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення позивача виплачених останньому у квітні 2025 року сум індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 420/18008/24, колегія суддів зазначає наступне.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого.
Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника.
При цьому, колегія суддів зазначає, що Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, чітко визначено формулу обрахунку середнього заробітку, в якій враховується розмір фактичних виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю, в якому відбулось звільнення працівника.
Таким чином, колегія суддів вважає, що обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як компенсаційної виплати, має здійснюватися саме з урахуванням розмірів фактичних виплат, здійснених позивачу за останні два календарні місяці, що передували місяцю звільнення зі служби.
В свою чергу, виплачена позивачу індексація грошового забезпечення, як частина грошового забезпечення військовослужбовця, на виконання рішення суду, є саме підставою для нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не підставою для перерахунку такого середнього заробітку.
З іншого боку, колегія суддів зазначає, що розмір невчасно виплаченої позивачу суми індексації грошового забезпечення, а також розмір невчасно виплаченої різниці грошового забезпечення, вже враховано колегією суддів при обрахунку загальної суми середнього заробітку, а саме під час обрахунку співмірності виплачених на невиплачених позивачу сум грошового забезпечення при звільненні.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для включення отриманих позивачем сум індексації грошового забезпечення у квітні 2025 року до розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, який обраховано судом вище.
В свою чергу, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді даної справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року змінити, виклавши 3 абзац резолютивної частини у наступній редакції:
«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24 лютого 2022 року по 19 січня 2023 року, розміром 106 581,92 грн».
В іншій частині, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	А.В. Крусян   О.А. Шевчук